A gyűlöletbeszéd korlátozása

Magyarországon

Alkotmányos és jogalkalmazói megközelítések,

európai kitekintéssel 

Szerkesztette

Koltay András

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2013

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@wolterskluwer.hu

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: a Wolters Kluwer Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Tóth Gábor

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Vajda Krisztina

Felelős szerkesztő: Olach Edit

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: Wolters Kluwer Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 354 0

Termékkód: YEB1499

Szakmai partner: Az NMHH Médiatanácsának Médiatudományi Intézete

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a műbővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerkesztő:

Koltay András

Sorozatszerkesztők:

Koltay András

Nyakas Levente

©  Koltay András, szerzők, Budapest, 2013

©  Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2013

A Wolters Kluwer Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Előszó

A gyűlöletbeszéd korlátozása kis túlzással a jogászok ‘örökzöld’ témája, és változó intenzitással, de időről időre visszatérően fellángol köztük a késhegyre menő vita a korlátok megfelelő megvonásával kapcsolatban. A ‘gyűlöletbeszéd’ korlátozása – ezen elborzasztóan magyartalan kifejezés elterjedése előtt – az izgatás büntetése formájában már a Csemegi-kódexben is ismert volt, és komoly curiai gyakorlata alakult ki a 20. század első felének Magyarországán, hogy aztán a kommunizmus évei alatt erős ideológiai töltetet kapva a fennálló államrend ellen fellépőket büntessék általa. A szólásszabadság demokratikus, a modern jogállamban elfogadható, alkotmányos határai körüli vita azonban csak 1989 után kezdődhetett el.

A gyűlöletbeszéd, pontosabban a közösség elleni izgatás bűncselekményének alkotmányossága felőli polémiák a múlt század kilencvenes éveiben nemcsak a konkrét, eldöntendő kérdések megválaszolására adtak alkalmat, hanem arra is, hogy általánosságban az alkotmányos szólásszabadság tartalmáról gondolkodjunk. Az Alkotmánybíróság minden ilyen alkalmat azonnal megragadva, a gyűlöletbeszéd szabályait vizsgálva valójában jóval többről, a demokratikus nyilvánosság kívánatos képéről, feltételeiről, elemeiről, terheiről is szólt döntéseiben. Az első döntés a gyűlöletbeszédről 1992-ben valójában az első nagy szólásszabadság-döntés is volt, és a diktatúra alóli felszabadulás után két évvel lefektetett elvi alapvetéseit még sokáig fogják idézni a magyar jogtudomány képviselői.

A gyűlöletbeszéd korlátainak vizsgálata arra is kiváló alkalmat nyújtott, hogy a különböző döntéshozó szervek (jogalkotók és jogalkalmazók, valamint mindenekelőtt maga az Alkotmánybíróság) időről időre eljátsszanak a jogátvétel (legal transplant) lehetőségének gondolatával; mivel a rendszerváltozást követően nem állt a rendelkezésre olyan sajátos magyar alapjogi hagyomány, amelyet magától értetődően tovább lehetett volna vinni a megszakadt folytonosság helyreállítását követően, értelemszerűen külföldi mintákhoz kellett fordulni inspirációért. Kiváltképpen így volt ez a kilencvenes években. A gyűlöletbeszéd korlátozásának alkotmányos története ennek megfelelően egy ilyen jogátvétel története is, amelynek sikerét vagy sikertelenségét e könyv áttekintése után az Olvasó is meg tudja majd ítélni.

A kötet jelentős érdeme, hogy szakít az alapjogi kérdésekben születő jogirodalomban – e téma tekintetében – oly divatos ‘prófétai’ szerepfelfogással, azaz nem azt kívánja elmagyarázni az Olvasónak, hogy miként kellene ‘helyesen’ szabályozni a gyűlöletbeszédet, nem meggyőzni akarja őt a szerzők álláspontjáról, hanem azt mutatja be neki, ami ‘van’, azaz ami a vizsgált problematika vonatkozásában jelenleg, a jogrendszer által kitermelve a rendelkezésünkre (a jogalkotók, jogalkalmazók, jogkövető magatartást tanúsítani kívánó polgárok rendelkezésére) áll. Több mint húsz év alkotmányos, bírósági és hatósági gyakorlatát elemzi, foglalja össze, illetve bemutatja a kérdés nemzetközi és az európai államok jogrendszere általi kezelésének mintáit is, különös hangsúllyal kezelve a strasbourgi emberi jogi bíráskodás vívmányait. A kötet több fejezete leíró jellegű – a legfontosabb ügyek, esetek, döntések bemutatását célozza –, ami az Olvasó további tájékozódását segíti, más részek pedig a lehető legalaposabb elemzést végzik el, összevetve a különböző, jogi relevanciájú döntések lényegi magvát az alkotmányos szólásszabadság követelményeinek teljesülésével. Az Olvasó a kötet áttanulmányozása után képet alkothat arról, hogy a jogrendszer milyen válaszokat adott az eddigiekben a gyűlöletbeszéd problémájára, és arról is, hogy ezek közül mely válaszok illeszthetők be aggálymentesen a lassan negyedszázados modern magyar szólásszabadság keretei közé.

Meglepő, de jogi területen ez a kutatás az első Magyarországon, amelyik ilyen átfogó jelleggel közelít tárgya felé. Természetesen számosan foglalkoztak már a gyűlöletbeszéddel, és számos tudományterület nézőpontjából lehet vizsgálni a kérdést; az Alapvető Jogok Biztosának Hivatala is folytatott a közelmúltban egy hasonló tárgyú kutatást. Érzékelhetjük, hogy a gyűlöletbeszéd nem csak, és talán nem is elsősorban jogi kérdés. Azt is megtapasztalhattuk, hogyan képes a politika és a közélet önös érdekeinek megfelelően kisajátítani a gyűlöletbeszéd témáját, és hogy miként esik olykor ennek maga az Alkotmánybíróság is áldozatául. Éppen ezért fontos, hogy ez a kötet megszületett, mert távolságtartó, pontos és rendkívül informatív elemzése a tisztánlátást segíti. Ami a gyűlöletbeszéd jogi szabályozását illeti, ez bizony ránk is fér; jövőbeni vitáink így talán egy kicsivel könnyebben lefolytathatók lesznek.

Budapest, 2013. november 21.

Székely László

egyetemi oktató,

az Alapvető Jogok Biztosa

Bevezetés

Talán említeni sem érdemes annak okát, hogy miért állítottuk össze ezt a kötetet, ugyanis a gyűlöletbeszéd korlátozása gyakorlatilag a rendszerváltás óta folyamatosan aktuális kérdés, mi több, a szólásszabadság terjedelme körüli viták egyik alapvető kérdése. A jogi szabályozás hozzáállása a gyűlöletbeszédhez jóval többet árul el, mint az a napi politikai vitákból kiderül: a vele kapcsolatos jogi szabályozás és a jogalkalmazás ismeretében a demokratikus nyilvánosság működésének jelentős részéről is képet alkothatunk.

A gyűlöletbeszéd korlátozása nem csak (megkockáztatjuk: nem elsősorban) jogi kérdés, a jog szerepe ugyanakkor mégis kiemelkedő. A médiahatóság működését, jogalkalmazói tevékenységét e területen nem kizárólag a médiaszabályozás, hanem – az alkotmányos kapcsolódások miatt – a büntetőjog is jelentősen befolyásolja, érinti. A médiahatóság által 2013 elején indított átfogó kutatásnak tehát nem kellett különösebb ‘ürügyet’ keresni.

A kutatás igyekezett a vizsgált kérdés valamennyi fontos és jogi szempontból értékelhető aspektusát körüljárni; a tisztelt Olvasó így megtalálhatja a kötetben a magyar büntetőjogi és médiaszabályozási joggyakorlat összefoglalását éppúgy, mint az Emberi Jogok Európai Bíróságának esetjogáról készített kivonatot. A jogalkalmazói tevékenység bemutatásán túl a kötet tartalmazza a médiahatóság korábbi, illetve friss, 2013-ban elvégzett ‘célvizsgálatainak’ eredményeit, következtetéseit is, valamint a Médiatanács által kiküldött kérdőívekre beérkezett válaszok szerkesztett változatát is (valamennyi olyan válasz szerepel a kötetben, amelynek írója a közlésre engedélyt adott). A joggyakorlat bemutatását megelőzően két átfogó tanulmány szerepel a kötetben, amelyek igyekeznek szintetizálni a gyűlöletbeszéd korlátozásával kapcsolatban több mint két évtizede folyó alkotmányos vitákat, jogalkotási kezdeményezéseket és eredményeket, kitérve a büntetőjogon és a médiaszabályozáson túl a polgári jogra tartozó kérdésekre is, valamint áttekintve a releváns európai példákat. A kötetet egy, a témában magyar nyelven megjelent műveket tartalmazó bibliográfia teszi teljessé, illetve a releváns alkotmánybírósági határozatok szövegét tartalmazó melléklet zárja.

A gyűlöletbeszéd körül folyó viták ugyanakkor nem tekinthetők lezártnak, és az alkotmányos gyakorlat, valamint az arra épülő jogalkalmazói gyakorlat is fejlődni, változni fog az elkövetkezendő években. Kötetünk azonban mégis több egyfajta ‘pillanatfelvételnél’, mert magában foglalja a rendszerváltás óta e területen történtek összegzését, szándékai szerint közel teljes gyűjteményét.

E gyűjteményt abban a reményben bocsájtjuk útjára, hogy hasznos segédeszköze lesz az e területen dolgozó, e kérdéssel foglalkozó gyakorlati szakembereknek és kutatóknak, az érdeklődő joghallgatóknak. A kötet összeállításáért köszönet illeti a Nemzeti Média- és Hírközlési Hatóság és a Médiatanács munkatársait, név szerint és ábécérendben: Drotár Annamáriát, Marusa Mártát, Mádl Andrást, Monori Áront, Nagy Dórát, Nyakas Leventét, Mayer Annamáriát, Pap Szilviát, Pozsár Ágnest, Szeghalmi Veronikát és mindenekelőtt Szikora Tamást, aki a kutatás részfeladatait összefogta és koordinálta. E helyen is emlékezünk az NMHH elhunyt elnökére, Szalai Annamáriára, aki ösztönözte és figyelemmel kísérte a kutatás megkezdését. Köszönettel tartozunk továbbá Török Bernátnak, aki hozzájárult cikke újbóli felhasználásához, valamint Vörös Imrének, aki a Jogtudományi Közlöny felelős szerkesztőjeként e közlést számunkra megengedte, továbbá mindazoknak, akik a kiküldött kérdőívre válaszoltak, vagy a kutatás során segítségünkre voltak.

Budapest, 2013. október 23.

Koltay András

I. Elemzések

A gyűlöletbeszéd korlátozása a magyar jogrendszerben

A büntetőjogi, polgári jogi és médiaszabályozási normák alkotmányos értelmezése és gyakorlati alkalmazásuk elemzése, európai kitekintéssel

Koltay András

Bevezető

Jelen tanulmány a gyűlöletbeszéddel kapcsolatos alkotmányos és jogalkalmazói mércék azonosítására tesz kísérletet. Az elmúlt bő két évtizedben számos nehézség és félreértés nehezítette ezek tartós rögzítését. E tanulmány ezek okaival, mozgatórugóival, valamint a gyűlöletbeszéd szociológiai, történelmi, politológiai, filozófiai, nyelvtani stb. szempontú elemzésével nem foglalkozik, és a jogi szabályozás alapjául szolgáló elméleti kérdéseket is csak áttekintő jelleggel, az 1. pontban érinti, hiszen célja szerint a különböző jogalkalmazó szervek (Alkotmánybíróság, bíróságok, médiahatóság, nyomozó hatóságok) által alkalmazandó mércéket keresi, illetve ezek gyakorlatát tekinti át.

A „gyűlöletbeszéd” kategóriáját tágan értelmezem, azaz részben idetartozónak tekintem a nemzeti és az önkényuralmi jelképekkel, valamint a holokauszttagadással kapcsolatos kérdéseket is, adottnak véve azt az európai jogi dogmát, hogy a gyűlöletbeszédet – valamilyen módon és mértékben – korlátozni kell. Ugyanakkor nem szólok azon gyűlölet-bűncselekményekről (például a „közösség elleni erőszak” tényállásáról), amelyeket nem véleménykifejezéssel lehet elkövetni, azaz amelyeknek nincsen közvetlenül közük a szólás- és sajtószabadsághoz.

A magyar mércék pontosabb értelmezéséhez, illetve kontextusba helyezéséhez kitekintünk az Emberi Jogok Európai Bíróságának gyakorlatára, a különböző nemzetközi jogi dokumentumokra, valamint a különböző tagállami, valamint az Egyesült államokbeli szabályozásokra is kitérek.1

1. A gyűlöletbeszéd korlátozásának elméleti szempontjai

1.1. Egyenlőség és egyéni autonómia

A gyűlöletbeszéd korlátozása vagy alkotmányos védelme kapcsán felmerült érvek különös sajátossága, hogy legtöbbjük mind a szólásszabadság szigorítása, mind pedig annak széles értelmezése mellett is felsorakoztatható. Vegyük például az egyenlőség és az egyéni autonómia érveit: a gyűlölködő kifejezések széles körű szabadsága mellett érvelők szerint a szigorúbb korlátozással megingana a társadalomban kívánatos egyensúly, mivel a jog eszközeivel emelnénk ki egyes olyan nézeteket, amelyek a szólásszabadság védelmére méltatlannak ítéltetnek. Az állam éppúgy nem tilthatja meg azt, hogy valaki azt hirdesse, a Föld lapos, mint ahogy a gyűlölködő kifejezéseket sem korlátozhatja.2 A vélemények egyenjogúságát biztosítani kell; ezt kívánja a polgárok egyenlő méltósága éppúgy, mint a demokrácia játékszabályainak elfogadása. Valamely – mégoly sértő – vélemény hangoztatása nem azonos az ily módon megtámadott közösség valamely tagjával szembeni tényleges károkozással. A szólás és a cselekvés egybemosásával, és a szólásszabadság korlátozásával megfosztjuk az egyént (a közlés címzettjét vagy akaratlan befogadóját) attól a lehetőségtől, hogy felelős, erkölcsi lényként döntsön – és utasítsa el a gyűlöletkeltést.3

Ronald Dworkin amellett érvel, hogy a szabadság korlátozása – akár céljával ellentétesen – éppen ezt az alapvető demokratikus értéket, tehát az egyén, az individuum morális, felelős lényként való elismerését ingatná meg, ez pedig a vélemény közlőjén túl a közösség számára is káros.4 E nézet szerint az állam nem válogathat a vélemények között; ez a távolságtartás biztosítja mind a nézetek közti egyenlőséget, mind az állam semlegességét.5 A vélemények formális egyenlősége tehát – megfelelően nyomós ellentétes érdek hiányában – indokolja a gyűlöletbeszéd védelmét.

Edwin Baker cikke kiváló összefoglalását adja az egyéni autonómia érvének:

„(1) Az állam legitimitása az emberek egyenlőségének és autonómiájának tiszteletétől függ, és (2) tisztán formális kérdésként tekintve, az állam csak akkor tarthatja tiszteletben az emberek autonómiáját, ha lehetővé teszi, hogy megnyilatkozásaikban kifejezhessék az általuk vallott értékeket – függetlenül attól, hogy melyek ezek az értékek, és tekintet nélkül arra, hogy az így kifejtett tartalom mennyire sért más embereket... (...) Még ha hangsúlyozzuk is, hogy a szabad véleménynyilvánítás alapja a demokráciában lelhető fel, a demokráciáról alkotott »saját« felfogásunknak gyakran mintha az lenne az előfeltétele, hogy az egyén önállóan formálja politikai nézeteit – vagyis a nyilvános eszmecsere jogi korlátozása nélkül alakítsa ki álláspontját... (...) A demokratikus alapoknak ez a logikája nem annyira a szabad véleménynyilvánítást helyezi a demokrácia középpontjába, hanem inkább a demokráciát tekinti a szólásszabadság vagy az egyéni autonómia (és egyenlőség) tiszteletben tartásából fakadó eredménynek.”6

Baker szerint tehát a szólásszabadság nem a demokrácia járulékos kísérője, éppen fordítva: ha nincs szólásszabadság, nem létezhet demokrácia sem. Ugyanakkor felhozható ezzel szemben, hogy az egyenlőség nem csak a vélemények, hanem az emberek szempontjából is értékelhető, autonómiája a gyűlölködés elszenvedőinek is van. A gyűlöletbeszéd alapjában véve ezt a vitathatatlannak tekintett demokratikus elvet támadja, egyes társadalmi csoportokat másodrendűnek ítélve. A gyűlöletbeszéd korlátozása ellen fellépők gyakorta hangoztatott véleménye szerint önmagában egy adott közösség ellen irányuló véleménynyilvánításnak nincs „sértettje”; ugyanakkor nem kell ahhoz tevőleges, erőszakos magatartás, vagy éppen konkrét egyének számára címzett közlés, hogy egy közösség – legalább bizonyos – tagjait a véleménynyilvánítás által emberi méltóságában sérelem érje. A kérdés nem e sérelem léte vagy nemléte, hanem az, hogy hol kell meghúzni a tilos és a megengedett vélemények közötti határvonalat, és milyen mértékű sérelmet kell az érintett közösség tagjának – más fontos érdekek, mint például a demokratikus nyilvánosság működésének biztosítása érdekében – eltűrnie.

A minden embert megillető egyenlőség elve alapot adhat arra, hogy azon nézetek kinyilvánítása, amelyek ezen elv ellenében kívánnak hatni, korlátozásra kerülhessen. Ezen érvelés szerint a „gondolatok piaca” (marketplace of ideas) nem működik lovak közé dobott gyeplővel, és bizonyos játékszabályok lefektetésére szükség van, ezek csak olyan normák lehetnek, amelyek a demokratikus társadalmi berendezkedés kétségbevonhatatlan alapvetésének számítanak, mint amilyen például az emberek közötti egyenlőség. Robert Post szerint ugyanakkor ilyen „vitathatatlan” alapvetés nem létezik, mert ha bármely olyan dogma létezik egy társadalomban, amelyet nem szabad vitatni, akkor e dogmát törvénnyé emelő jogi norma elveszíti a legitimitását, hiszen úgy kerül elfogadásra (megtartásra), hogy nem mondhatta el róla bárki szabadon a véleményét. Akinek pedig ily módon befogták a száját, azt kizárták a demokratikus döntéshozatalból, tehát végső soron a demokráciával ellentétes módon született a döntés.7

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.