Tóth Tihamér

Az Európai Unió

versenyjoga

Kiadja a

Wolters Kluwer Kft.

Budapest, 2013

1117 Budapest, Prielle Kornélia u. 21–35.

Telefon: (40) 464-565

Fax: +36 (1) 464-5657

e-mail: info@wolterskluwer.hu

www.wolterskluwer.hu

Felelős vezető: a Wolters Kluwer Kft. igazgatója

Kiadásért felelős: Tóth Gábor

A kiadványok szerkesztéséért felelős: dr. Csizner Ildikó

Felelős szerkesztő: dr. Izsák-Somogyi Katalin

Műszaki kiemelt főmunkatárs: Schuller Krisztina

Műszaki szerkesztők: Kerek Imréné, Szász Zoltán

Fedélterv és tördelés: Wolters Kluwer Kft. DTP-csoport

ISBN 978 963 295 369 4

Termékkód: YEB1477

Kiadványaink megtekinthetőek és megvásárolhatóak szakkönyvesboltunkban a Kiadó címén, továbbá a www.complex.hu portálon.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás és a műbővített, illetve rövidített változatának kiadási jogát is.

A Kiadó írásbeli hozzájárulása nélkül sem a teljes mű, sem annak bármely része semmiféle formában (fotokópia, mikrofilm vagy más hordozó) nem sok szorosítható.

Szerző:

dr. Tóth Tihamér

Kézirat lezárva:

2013. október 15.

A könyv a TÁMOP-4.2.1.B-11/2/KMR-2011-0002 – Tudományos kutatások kibontakoztatása a Pázmány Péter Katolikus Egyetemen c. projekt keretében jelent meg.

© dr. Tóth Tihamér, Budapest, 2014

© Wolters Kluwer Kft., Budapest, 2014

A Wolters Kluwer Kft. az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja.

Előszó

Nyolc évvel ezelőtt jelent meg a CompLex Kiadó gondozásában az akkor még egyedülállóan, magyar nyelven szélesebb, az egyetemi jegyzet tudásszintjét meghaladó ismereteket közvetítő könyvem az Európai Unió versenyjogáról. Azóta egyrészt rögzítésre érdemes változások következtek be az uniós versenyjogban, továbbá több konkurens is megjelent e könyvpiacon, mind magyar szerzők tollából, mind külföldi neves szakemberek műveinek fordítása révén. Mindezek mellett a Gazdasági Versenyhivatal Versenykultúra Központja azon kezdeményezése, hogy könyvem alapján kiadja annak orosz fordítását, szintén a könyv újraírására sarkallt.

Hasonlatosan a könyv első kiadásához, a munka elkészültével most is hálásan gondolok feleségem támogatására, köszönöm tanítványaim és kollegáim buzdítását, és nem utolsósorban a Kiadó olykor sürgető érdeklődését. A mű szövegének pontosításában, véglegesítésében sokat segített Mikola Orsolya és Tölgyes Katinka.

1995-ben, első, akkor még „közösségi” versenyjogi tankönyvem megírásakor nehézséget jelentett a versenyjog újszerűsége, a gyakorlati tapasztalat és az oktatói élmények hiánya. Az elmúlt években a versenyjog is ismertebbé vált Magyarországon, és magam is számos előadáson, nappali és posztgraduális képzés során erősíthettem tudásomat, nem is szólva a Gazdasági Versenyhivatalnál töltött évek, majd az utóbbi években a Réczicza White & Case LLP Ügyvédi Irodához kötődő munka hozadékáról. Ettől azonban még nem feltétlenül egyszerűbb jó, használható, alapvetően tanulásra-tanításra szánt könyvet írni. Míg korábban a túl kevés egyéni tapasztalat jelentett problémát, most arra kellett ügyelnem, hogy ne engedjek a „mindent beleírni” csábításának. Csak remélhetem, hogy sikerült a könyvben minden szükséges témát feldolgozni, az egyes részek kívánatos belső egyensúlyát megtalálni, elkerülve azt, hogy kommentár jellegű, túlzott részletességű, tanulásra alkalmatlan mű kerüljön kiadásra.

Az uniós alapszerződések változásai, átszámozásai nem könnyítik sem az író, sem az olvasó dolgát. E könyvben azt a megoldást választottam, hogy a régebbi jogesetek felidézésekor is a ma hatályos számozást használom, kivéve, amikor a döntésekből szó szerint idézek – ekkor meghagytam az eredeti számozást. Az intézmények esetében (például Törvényszék az Elsőfokú Bíróság helyett) alapvetően a mai elnevezést használom, a régebbit csak ott tartottam meg, ahol a történeti szemlélet jelentősége ezt megkívánta.

Kívánom, hogy a kedves Olvasót e könyv baráti viszonyba hozza a versenyjoggal, és további kutakodásra, tanulásra sarkallja. Azért fontos ez, mert a versenyjog nemcsak az uniós jog oktatásának egyik nélkülözhetetlen pillére, hanem hol közvetve, hol közvetlenül a piacgazdaság és gazdasági létszféránk szerves része is.

Tóth Tihamér

Rövidítések jegyzéke

AAC

average avoidable costs (átlagos elkerülhető költségek)

ATC

average total costs (átlagos összköltség)

AVC

average variable costs (átlagos változó átlagköltségek)

CR

concentration ratio (koncentrációs arány)

DoJ

Department of Justice (az USA Igazságügyi Minisztériuma)

ECN

European Competition Network (Európai Versenyhatóságok Hálózata)

EFB

Elsőfokú Bíróság

EFTA

European Free Trade Association (Európai Szabadkereskedelmi Társulás)

EGK

Európai Gazdasági Közösség

EK

Európai Közösség

EKSz

Európai Közösség alapító Szerződése

EP

Európai Parlament

ESZAK   

Európai Szén- és Acélközösség (Montánunió)

EU

Európai Unió

EUSz

Európai Unióról szóló Szerződés

EUMSz

Európai Unió Működéséről szóló Szerződés

GATT

General Agreement on Tariff and Trade (Általános Vámtarifa- és Kereskedelmi Egyezmény)

GVH

Gazdasági Versenyhivatal

GWB

Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (Kartellgesetz, német versenytörvény)

KAP

közös agrárpolitika

KKV

kis- és középvállalkozások

KV

közös vállalat

LAIC

long-run average incremental costs (hosszú távú átlagos növekményből adódó költségek)

OECD

Organisation for Economic Cooperation and Development (Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet)

RPM

resale price maintenance (viszonteladási árak kikötése)

RSZ

Római Szerződés

SMP

significant market power (jelentős piaci erő)

SO

statement of objections (kifogásközlő nyilatkozat)

UEFA

Union of European Football Associations (Európai Futballszövetség)

I. fejezet

Verseny, versenypolitika

1. A gazdasági verseny

1.1. Bevezetés

Versenyelmélet, versenypolitika, versenyjog. Az uniós versenyjogi tanulmányokban való elmélyedés előtt, mintegy felvezetésként a következő témákkal fogunk megismerkedni. Mindenekelőtt a piacok működésére, a verseny mibenlétére és társadalmi pozitívumaira vonatkozó tudásunkat szükséges felfrissíteni. A versenyjog a jogtudomány és a közgazdaság-tudomány határmezsgyéjén fekszik, így elengedhetetlen lesz néhány mikroökonómiai összefüggés szemléltetése. A gazdasági keretek felvázolása után térhetünk csak rá a verseny szabályozásának kérdéskörére. Amennyiben a kedves Olvasó valóban megalapozott versenyjogi tudást szeretne meríteni e könyvből, kérem, hogy ne mellőzze e fejezet alapos tanulmányozását.

Elöljáróban hangsúlyozandó még, hogy a versenyelmélet–versenypolitika–versenyszabályozás triásza szorosan összefüggő elemekből áll. Nehéz úgy a verseny mibenlétéről, lényegéről beszélni, hogy közben ne valljunk színt a gondolkodásunkat meghatározó elméleti iskola kérdéseiről. Hasonlóképpen nem lehet a versenyjog céljairól anélkül gondolkodni, hogy ne legyen világos képünk a verseny működéséről, a tőle elvárt kedvező hatásokról („hatásos verseny”1).

Mint azt majd látjuk, a versenypolitika adott állam vagy államszövetség gazdaságpolitikájának azon részét képezi, amely a piacok optimális működésével, azon belül is adott keretek között a piaci szereplők lehető legintenzívebb versengésre való késztetésével foglalkozik. Létét annak az előfeltevésnek köszönheti, hogy a piaci szereplők közötti versengés mind az egyes fogyasztók, mind a társadalom egésze számára alapvetően pozitív következménnyel jár. Versenypolitikája tipikusan egy államnak lehet, amely azonban tagolt berendezkedésének köszönhetően tovább bontható: lehet saját versenypolitikája a kormányzatnak, ritkábban az Országgyűlésnek (ez különösen akkor nyilvánul meg, amikor a versenyfolyamatokat érintő törvényt hoz), de elvileg akár az egyes politikai pártoknak is. A versenypolitika egyfelől meghatározhatja a versenyjog kereteit (bár megjegyzendő, hogy a versenyjog pilléreit jelentő kartell-, vagy erőfölénnyel való visszaélési tilalmat kimondó jogszabályi rendelkezések megváltoztatására ritkán adódik példa), másfelől orientálja az adottnak vehető jogi környezet gyakorlati megvalósítását a jogértelmezés befolyásolása révén.

Ennél távolabbi, közvetett hatása van az élet és a gazdasági folyamatok alakítására az egyes versenyelméleti iskoláknak. Ezek olyan, tipikusan közgazdászokhoz, kisebb részt jogászokhoz, intézményileg egyes egyetemekhez kötődő, többé-kevésbé (legalábbis egy adott időszakban) koherens nézetek összessége, amely a piacok működésének főbb kérdéseiben, az állam/piac helyes arányának megtalálásában foglal állást. Egy-egy iskola időről időre képes lehet állami szervek intellektuális befolyásolásán keresztül megvalósítani elképzelését. Így érvényesültek például a freiburgi iskola nézetei, ha nem is teljes egészében, hanem a politika szűrőjén megtörve, a II. világháborút követő német gazdasági rendszer kialakításában és az Európai Gazdasági Közösség gazdasági alapelveinek kidolgozásában. Ugyanígy nagy jelentőséget tudott gyakorolni az USA-ban a a piaci mechanizmusokban jobban bízó, az állami beavatkozás tekintetében alapvetően pesszimista chicagói iskola, amikor szimpatizánsai a nyolcvanas években meghatározó pozícióba kerültek a Legfelsőbb Bíróságon vagy éppen az Igazságügyi Minisztériumban.

A verseny értékei. A versenyjog által szabályozni, védeni kívánt társadalmi viszonyok a verseny viszonyai, ezért célszerű ezeket előbb elemezni, már csak azért is, hogy felelni tudjunk arra az első látásra egyértelműnek tűnő kérdésre, hogy érdemes-e a versenyt védeni. Vannak-e a versenynek értékei, ha vannak, akkor ezek mindig, minden esetben, minden gazdasági szférában védendőek-e? A másik oldalról megközelítve: a verseny hiánya mindig kedvezőtlen a fogyasztókra, a társadalomra nézve? Látnunk kell a verseny értékeit, ha az olyan versenyellenes jelenségeket, mint a kartellt vagy az erőfölénnyel való visszaélést tiltani, a vállalkozási fúziókat és felvásárlásokat pedig ellenőrizni kívánjuk. A piacok működésének szemléltetéséhez a gyakran hivatkozott struktúra–viselkedés–teljesítmény modellt fogjuk elemezni. Jóllehet, az utóbbi évtizedekben számos kritika érte e megközelítést, a témával kezdő érdeklődőként foglalkozók számára e megközelítés tűnik a leghasznosabbnak.

Fogalom? Az, hogy a versenyjogi rendelkezések legfontosabb elemének nincsen pontos, jogszabályi szintű definíciója, tág teret adott a különböző versenyelméleti, politikai irányzatoknak. Olyan, a piacgazdaság éltető lelkét jelentő komplex gazdasági, társadalmi jelenségről van szó, melyet – a később bemutatásra kerülő – különböző közgazdasági iskolák eltérő módon határoznak meg. Látnunk kell, hogy amikor a verseny lényegére keressük a választ, nem hipotetikus elméleti kérdés megválaszolásáról van szó. A versenykorlátozás, versenytorzítás lényegében minden egyes versenyjogi tényállás központi eleme, így a jog helyes, gazdasági racionalitásokat durván át nem hágó alkalmazásához „életképes” elképzeléssel kell rendelkeznünk a korlátozás tárgyáról, a versenyről. Egyfajta általánosan használható fogalmat találhatunk az OECD megfogalmazásában:2

„A verseny olyan piaci helyzet, amikor cégek vagy eladók egymástól függetlenül küzdenek a vevők kegyeiért, hogy így elérjenek egy bizonyos üzleti célkitűzést, mint a profit, értékesítési mennyiség és/vagy piaci részesedés. A verseny ilyen összefüggésben a rivalizálás szinonimája. A cégek közötti versengő rivalizálás két vagy több cég között zajlik. E rivalizálásra az ár, minőség, kiszolgálás, vagy ezek és a fogyasztók által értékelt egyéb tényezők kombinációja kapcsán kerülhet sor.”

1.2. Piactípusok

A három elméleti piactípus. Az adott piac struktúrája, azaz az áruban–térben–időben konkretizált piacon szerepet játszó kereslet és kínálat alakulása, a piacon tevékenykedő vállalkozások száma és piaci ereje szerint a mikroökonómia három piaci alaphelyzetet szokott megkülönböztetni: a tökéletes versenyt, a monopóliumot és a két végpont között elhelyezkedő, a valós életben inkább gyakori oligopóliumot. Ezek azonosítása, kategorizálása egyrészt azért fontos számunkra, mert a versenypolitika eltérően viszonyul e piactípusokhoz: vannak piacfajták, ahol több tennivalója akad, van, ahol kevesebb; másrészt e modellek segíthetnek megérteni a valós piaci történéseket, elválasztani egymástól az üldözendő versenykorlátozásokat a semleges vagy akár hasznos korlátozásoktól. Mint majd látjuk, a piaci erő fogalma kulcsfontosságú lesz a modellek közötti különbségtételben, s a versenypolitikában is központi szerepet játszik. Tökéletes verseny esetén elméletileg sem eladói, sem vevői oldalon nem azonosíthatunk erőpozíciót, ezzel szemben a monopóliumnak éppen ennek megléte képezi a lényegét, az oligopol piacok esetében viszont nem lehet mindig egyértelműen rámutatni a piaci erő, különösen a közjó szempontjából káros piaci erő meglétére. Az alábbiakban röviden, „jogász fejjel megszűrten” mutatjuk be a közgazdaságtudomány vonatkozó részeit, nem kívánva helyettesíteni a témába vágó közgazdasági szakirodalmat.

Statikusság kontra dinamizmus. Mindhárom piaci modell alapvetően statikusnak mondható, már ebből adódóan sem tudnak pontos képet adni számos piac működéséről. A statikusság annyit tesz, hogy az áruk körét, a termelési technológiákat adottnak vesszük, időbeli síkon pedig nem tekintünk túlzottan messzire. A hangsúly a létező piaci adottságok mellett az árak alakításán van. A valóságban számos piacon azonban nem, vagy nem elsősorban azon versenyeznek, hogy ki tud egy zsák cementet olcsóbban előállítani és piacra dobni. A kutatás-fejlesztés dinamizmusa által jellemzett iparágak pontos leírására e modellek ezért kevésbé lesznek alkalmasak.

„Lapozz bele!” módban ezek az oldalak nem érhetőek el.

Kérjük, vásárolja meg a teljes elektronikus könyvet weboldalunkon.

This page is not available in preview mode.

Should you wish to access the complete text, please purchase the full version of this e-book at our webpage.