SINGER MAGDOLNA

NÉLKÜLED

SINGER MAGDOLNA

NÉLKÜLED

Libri kiadó

Budapest

© Singer Magdolna, 2012

www.valasesujjaszuletes.com

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Angyalosy Eszter

Olvasószerkesztő Macskássy Zsuzsanna

Borítóterv Somogyi Péter

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-311-1

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

www.libri-kiado.hu

www.nyugatiter.hu

Ajánlom négy gyermekemnek,

Orsikának, Gergőnek,

Sárának és Benjáminnak

− hálával, amiért vannak.

1

MIBE KEVEREDTEM

− Júlia vagyok és válok. Húsz éve vagyok házas, és biztosak voltunk abban, hogy együtt éljük le az egész életünket. Aztán elmúltak a nagy érzelmek, a kapcsolatunk barátsággá szelídült. Kísérletező pár voltunk, azt hittük, mindent elviselünk egymástól. Azt akartuk, hogy felpezsdüljön a szerelmünk, ezért megengedtünk magunknak külső kapcsolatot. Ide jutottunk.

− Erika vagyok és válunk. Mindig sírok, most se tudok rendesen beszélni. Meghaltak a gyerekeink tizenkét éve. Ikrek voltak, kislányok. Belefulladtak a tengerbe. Túléltük, összekapaszkodtunk, azt hittem, ez a tragédia örökre összetart bennünket. Visszatért az életbe vetett bizalmunk, mertünk még gyerekeket vállalni. Kezdtük megengedni magunknak az örömöt. És most elhagyott…

− Emma vagyok és válok. Sikeres voltam, energikus, magabiztos, amikor férjhez mentem. Két gyerekünk született, otthon maradtam. Feladtam az állásomat, majd lassan-lassan önmagamat is, árnyéka lettem az egykori ragyogó nőnek. Mindenem volt a család, mindent elkövettem, hogy béke legyen, alkalmazkodtam a végtelenségig. Aztán rájöttem, hogy megcsal. Megígérte, hogy abbahagyja, de folytatta. De nem a nőkről szól a történet, ők jöttek-mentek János életében, sokkal inkább arról, hogy nekik köszönhetően rájöttem, milyen ember valójában a férjem, és hogyan járulok hozzá én magam, hogy fenntartsunk egy áldatlan állapotot. Beadtam a válókeresetet. Semmire sem vágyom jobban, mint hogy külön éljek…

− Károly vagyok, és válok. Tudjátok, hogy van: az ilyesmi mindig csak mással történik meg. Elhagynak férfiakat, elszakítják tőlük még a gyerekeket is, tudom. De az én feleségem soha nem szerethet bele másba, és soha nem tenné meg, hogy akadályozza a kapcsolattartást a gyerekekkel. Nem én vagyok, akivel ez megtörtént, ez csak egy rossz álom, remélem, minél előbb felébredek. Nem is tudom, mit keresek ebben a csoportban.

− Kata vagyok, én is válok. Szépen megegyeztünk, hogy az lesz a legjobb, ha szétválnak útjaink, hiszen már semmi nem köt össze bennünket. Békével elengedtük egymást, még egy szép kis szertartást is csináltunk, amely során minden jót kívántunk egymásnak. Most azonban, hogy ő talált magának valakit, mindent kívánok neki, csak jót nem… Megőrültem teljesen, forr bennem a méreg, nem tudok aludni, kémkedek utána, mindenkit ezzel traktálok, már menekülnek előlem a barátaim és a munkatársaim. Kifordultam önmagamból, pedig éppen az történt, amire vágytam: új életet kezdhettem. Hát, szép kis új élet, mondhatom!

A férjem igazán karizmatikus férfi. Nem szép ember, hórihorgas, betegesen sovány, a háta görnyedt. Korán őszülő haja néha csapzottan, zsírosan lóg a szemébe, máskor a fodrász úgy megkopasztja, hogy elálló fülei eluralják az egész fejét, ilyenkor kifejezetten nevetségesen néz ki. De bele tudnak szeretni a nők, mint ahogy én is beleszerettem húsz éve.

Most válunk. Furcsa nagyon, szokatlan. Jó házasság volt a miénk, nemrég még azt hittük, életünk végéig együtt maradunk. Vannak házaspárok, akiknél állandóan napirenden vannak a veszekedések, sőt a válás gondolata is felmerül újra és újra. Ők talán felkészültebbek, ha egyszer tényleg megtörténik. Bár nem biztos, hiszen itt van ellenpéldának a szomszédasszony. Ágiék házassága egy merő katasztrófa volt, most mégis úgy éli meg, hogy összeomlott az egész világ, és olyasmi történt vele, amire álmában sem számított. A férje nem bírta tovább, lelépett egy másik nővel. Ági ezt úgy értelmezi, hogy rútul elhagyta őt és persze a gyerekeket is. Hallgatom a szentségeléseit napestig, és elcsodálkozom, mivé lett ez a halk szavú, finom, kulturált kis teremtés. Trágár SMS-eket küldözget az új nőnek, ami némileg enyhíti a szégyent, amit amiatt érzek, hogy én mivé lettem.

Júlia vagyok és válok, mondtam tegnap hősies elszántsággal a válók első csoportfoglalkozásán, elcsukló hangon, pedig nem akartam, pedig inkább nevethetnékem támadt. Hát ide jutottam, mint az anonim alkoholisták az amerikai filmekben: „Joe vagyok és alkoholista”, keseregtem magamban, miközben próbáltam megfogalmazni, mi a fenét keresek ott. Húsz évig voltunk együtt, és biztosak voltunk abban, hogy együtt éljük le az egész életünket, magyaráztam, meg akarva győzni mindenkit, hogy milyen szilárd volt a mi kapcsolatunk, hogy a férjem milyen klassz ember valójában, és hogy a mi válásunk tulajdonképpen csak egy véletlen.

Válok, igen, tegnap végre kimondtam. Azóta sok minden más lett, elsősorban én magam. Például gazdagodott a szókincsem, ez is a válás hozadéka. Hétköznapi szóvá vált a geci, a társaival együtt. Nem csak magamban, és nem csak, ha haragszom. A gyerekek élvezik. Szerintük ez menő.

− Ez a geci macska odakakilt az előszobába! – ordítom dühösen.

Nem odaszart, az csúnya szó, az anyukám megnevelt, ilyet soha nem ejtenék ki a számon. A mi macskánk nem hugyozik vagy szarik, hanem pisil és kakil. Az a geci! Igaz, hogy ötven is elmúltam, és az anyukám régen halott, lehetne végre saját értékrendem, talán van is ebben-abban, de többnyire még mindig az anyukám tartja a karmesteri pálcát. A múltkor meglátogattam a kisebbik lányomat, Dorkát a lovardában, ahol olykor besegít. Azt találta mondani a ló hátsó feléből rendszeresen kibuggyanó, és ezzel neki állandó elfoglaltságot nyújtó anyagcsere-végtermékre, hogy szar. Bántotta a fülemet a szó, így nem beszélünk. De egy hatalmas ló óriási kupac ürülékére csak nem mondhatom, hogy kaki! Hogy hangzana? Viszont akkor mi? Trágya? Fécesz? Ürülék?

Ha az élet ilyen bonyolult egy ilyen kis kérdésben, hogy a fenébe ne lenne az egy váláskor? Vizsgálhatom magam hónapokon át, mit érzek valójában, mi van a mélyben, mi van a harag alatt. Egyvalami biztosan: gyötrelem. Véget nem érően.

Különben egyáltalán nem geci. Ez csak a haragom, ami ebben a formában jön elő belőlem. A haragom viszont hozzá kötődik, ezért most ő a geci, noha valójában ebben ártatlan. Két síkon futnak az érzéseim. Vannak a meztelen érzések, amik olyanok, amilyenek. De a gyanakvó, megfigyelő énem sejti, hogy vannak olyan érzelmeim is, amik viszont megcsalnak.

A mi házasságunk jó volt, ismételgetem magamban. Vagyis hát éppen ezen töprengek hónapok óta, hogy mi volt benne valóban jó, és mi az, ami önámítás.

Ahogy körülnézek, a többi házasságot látva, feltétlenül jónak gondolom. Például nem veszekedtünk. Erre persze most már nem vagyok annyira büszke. Végeztek egy kutatást, vagy 18 évig követték nyomon házaspárok sorsát. Akik veszekedtek, azoknak a többsége máig együtt van, míg a látszólagos harmóniában, csendesen élő párok majdnem mind elváltak. Készen kell állni arra, hogy szembesüljünk a problémákkal, vállalni a vitákat, a konfrontációt, és ezzel esélyt adni a változásnak. Ki kell adni azt, ami bennünk van, a konfliktuskerülés a kapcsolat halála.

Én most készséggel kiadnám a haragomat, de nem tudom, kinek, hogyan.

Talán az önsegítő csoport segít. Már az is megnyugvást adott, hogy nem vagyok egyedül. Más is válik, nemcsak én.

A vezetőnk, Szilvia – maga is elvált asszony – az első alkalommal megtanított bennünket relaxálni, meditálni. Azt állította, ez sokat segít. Erre Kálmán, az egyetlen férfi a csoportban, kijelentette, hogy ő a részéről bármire hajlandó, ami segít abban, hogy ne a válásán agyaljon egyfolytában. Például, ha azt mondjuk, hogy matrózlépésben közlekedjen az utcán, már hazafelé úgy fog menni.

Erre aztán igyekeztünk mindannyian rákontrázni:

− Én még bungee jumpingról is leugranék! – lelkendezett Emma.

− Én átsétálnék a temetőn éjfélkor! – suttogta Erika, és megborzongott.

− Én pedig megölelném, megpuszilnám a férjem szeretőjét! – nagyképűsködött Kata, de már a gondolattól is kiült az undor az arcára, mire mindnyájunkból kitört a röhögés.

Én annyit mondtam, odaadnám a fele királyságomat. Erre meggyanúsítottak, hogy tulajdonképpen nem is akarok megszabadulni a szenvedésemtől. Olyat ajánlottam, amim nincs is. Tiltakoztam, én tényleg mindent megtennék, hogy végre megszabaduljak a folyamatos, fárasztó agyalástól. De azért szöget ütött a fejembe a dolog. Abba az agyalósba.

Amúgy a relaxációs gyakorlatnak az a lényege, hogy szakítsunk magunkra egy kis zavartalan időt, legalábbis Szilvia így magyarázta. Na, ez itt meg is bukik, harsogtuk kórusban. Az a feladat, hogy ülve vagy hanyatt fekve, a szemünket becsukva sorban ellazítsuk az izmainkat. Mikor már eléggé ellazultunk, el kell képzelnünk, hogy egy tábortűznél üldögélünk. Szilva azt kérte tőlünk, hogy csináljuk ezt rendszeresen, mert nagyon fontos lesz, mi minden fog történni ott, a tábortűz körül. Végül még arra is biztatott bennünket, hogy írjunk naplót, fejezzük ki írásban is az érzelmeinket, mert az sokat segít a megértésben, feldolgozásban.

És én elhatároztam, hogy lelkiismeretesen végigcsinálok bármit, ami bárki szerint segíthet.

Vagy tíz éve költöztünk Ófaluba, szerintem ez a város legszebb része. Amúgy itt nőttem fel. Ófalu tényleg elég ó, a központ, ahova a belvárosból érkeznek a buszok, villamosok, éppen úgy fest, mint ötven éve, gyerekkoromban. Ugyanabban a kocsmában itta le magát a nagyapám a sárga földig a titokban eladott ágyneműk árából − mit sem tudva arról, hogy a nagyanyám abba rejtette megtakarított pénzecskéjét −, ahol a mai nagyapák teszik ugyanezt. Még a rozsdás cégtábla is ugyanaz, ha ütött-kopott betűire nézek, olyan, mintha gyerekkorom színeinek, illatainak ismerős melege burkolná körbe a testemet. Mellette a hentes, ahol nagyanyámmal megvásároltuk a vasárnapi rántott húshoz a karajt, szemben a papírbolt, ahonnan az első füzeteimet és ceruzáimat kaptam. Persze, a családi házak már nem ugyanazok, a mi kis szoba-konyhánk helyén is pazar villa áll, de ez elmondható majd mindegyik házról. Mára Ófalu elegáns környékké vált, a jobb módú menekülteké, akik a város füstjéből érkeztek a tiszta levegőjű és még a nyárutón is élénkzöld színekben pompázó erdőkkel körbevett Ófaluba.

A mi családunk meg most épp Ófaluból menekül. Elhagyjuk mindannyian a házunkat. Először Barna ment el, egy közeli kisvárosba, Dunakeszire, jobb életet álmodni Nusikával, de nemsokára én is elhagyom viharvert otthonunkat.

Lomtalanítok. Hetek óta, szívós könyörtelenséggel. Minden egyes zugot átkutatok, minden fiókot kinyitok, minden dobozkába belenézek, és mindent a kezembe veszek. Kihajítom, amiről úgy gondolom, semmi szükség rá.

A rengeteg könyvet egyenként átnézem. Elkülönítem azokat, amiket szeretnék magammal vinni, azokat, amik maradnak, és azokat, amik felett már eljárt az idő, és jobb megszabadulni tőlük. A kazánházat, a kamrát is átvizsgálom, és kíméletlen ítéletet hozok minden kacatról. A konyhában szelektálom az edényeket, kihajítom a csorba bögréket és soha nem használt vásári mütyüröket. Kiselejtezem a ruháink egy részét, és még a zoknikat, a fehérneműket is átvizsgálom.

Nem érintenek meg a múltunk emlékei.

Szorgoskodásom közben próbálom megérteni magam. Ez a krízis remek alkalom arra, hogy végre szembenézzek önmagammal.

Felszabadultságot érzek. A kiscsikó érezhet így, amikor kiszabadul, és önfeledten hancúrozik. Nem hiányzik Barna az otthonunkból, nem hiányzik az ágyunkból. Friss levegő tódult be a házba, a tüdőmbe, minden belső szervembe. Kiegyenesedett a hátam, derűsebb az arckifejezésem. Újabban gyakran táncra perdülök főzés közben − már ha táncnak lehet nevezni azt az ugrabugrálást. A gyerekekkel, Dorkával és Ábellel sokat viccelődünk.

Ennyire nem hiányzik az az ember, akivel együtt éltem húsz évet? De. Hiányzik, ami működött köztünk. Ami nem működött, az viszont nem

Nem hiányzik a házból a kontroll, a készültség, a szolgálat. Nem hiányzik a vele megélt intimitás. De hiányzik a barátsága, hiányzik a társsága, hiányzik, hogy megosszam vele az örömömet, a terveimet, a szomorúságomat. Hiányzik a megértése. Hiányzik, hogy elpanaszoljam neki, hogy nagyon hiányzik, ami hiányzik. Hiányzik, hogy megértsen valaki fél szóból is, akit én is megértek fél szóból. Hiányzik a tisztelete, megbecsülése. A kivételességem tanúsítója.

Naponta eljárok sétálni. Általában átvágok az utcánk végén kezdődő nagyréten, majd az erdőn keresztül, egy mély szurdok mellett elhaladva feljutok az egyik közeli hegy tetejére, a kilátóhoz.

Mostanában azonban inkább csak a kertváros utcáin csatangolok, és nézem a kerteket, hogyan változtatják meg őket az évszakok.

Most ősz van, a lábam alatt dió roppan. Micsoda nagyszerű növény! Rétegesen öltözködik, gyerekkorom óta ez jut eszembe róla, meg az anyám, aki engem is erre tanított, amikor még kislány voltam, és éppen nem a szép beszédre próbált rávenni. A diók eleinte fázósan beburkolóznak egy vastag zöld kabátba. Aztán lassan-lassan bontogatni kezdik magukról, majd végül hopp, egy merész ugrással kipottyannak belőle. Ott hevernek a földön, de még mindig fel vannak öltözve, mondjuk úgy, alsóneműbe. Az utolsó réteget már nem adják olyan könnyen, mint a felsőruhájukat. Meg kell velük küzdeni érte, mint egy vonakodó szűzlánnyal.

Én most nem óvatoskodom, lényegre török, mint egy macsó. A sportcipőm sarkával feltöröm a legszebb diót, és előre örülök a rám váró élvezetnek. Aztán csalódottan nézem a jutalmamat: a kívülről gyönyörű dió belül rohadt és férges.

Pont, mint én. Kívül egy helyes nő, mosolyog, teszi a dolgát, tréfálkozik a gyerekeivel, jön-megy, előadásokat, csoportfoglalkozásokat tart, belül meg rohad.

Rohaszt a harag, a keserűség.

Séta közben megcsördül a telefonom. A legjobb barátnőm hív. Judit érdekes egyéniség, akárcsak a férje. Mindketten sikeres közgazdászok voltak, aztán egy szép napon odadobtak mindent, ami addig az életüket jelentette, felpakolták egy teherautóra a holmijaikat és a három rakoncátlan gyereküket, és elmentek vidékre. Sokáig a nevét sem tudtam megjegyezni annak a falunak, ahova költöztek. Csak úgy hívtam, hogy az Isten háta möge. Rájöttek, hogy az nem megfelelő életcél, hogy egy multicég nyereségét növeljék, méghozzá olyan tempóban, hogy egymásra idejük sem marad. Az Isten háta möge nevű faluban aztán virágzó kis gazdaságot hoztak létre pár év alatt, igaz, nem kevés munka árán. Judit kitanulta az állattartást, van tehenük, birkájuk, tyúkok, nyulak. De nemcsak ennyiről szól az életük: Jutka elvégzett közben egy teológiai főiskolát, és most lelki gondozóként tevékenykedik, a férje pedig a környékbeli hátrányos helyzetű gyerekeket próbálja felzárkóztatni a tanulásban.

Judit mindent megtesz azért, hogy életben tartson. Elnevezte magát Hangulatjavító Szolgálatnak, és a fejébe vette, hogy kötelességtudóan rendszeresen rám csörög.

− Itt a Hangulatjavító Szolgálat! Ha jól sejtem, épp szomorkodni tetszik!

− Nem kérem. A legkevésbé sem tetszik.

− Meg tudná akkor mondani, mégis mi készteti szomorkodásra?

− Jó kérdés.

− Netán kedvét leli a szomorkodásban?

− Momentán a haragban lelem inkább kedvemet.

− Haragban? Az nem az én asztalom, kérem. Átadom az ügyét a Haragkezelő Szolgálatnak. Harminc napon belül jelentkeznek. Viszontlátásra, minden jót!

És van képe letenni!

Már meg merem mondani távolabbi ismerősöknek is, hogy válunk. Válaszként a legtöbben rám zúdítják saját házasságuk titkolt keserveit:

„Hát, Júlia, az az igazság, mi úgy élünk egymás mellett, mint két idegen. Kizárólag a praktikus dolgokról váltunk pár szót.”

„Csak a gyerekek miatt vagyunk együtt. Nem értjük meg egymást semmiben.”

„Állandóan veszekszünk. Képtelenek vagyunk normálisan megbeszélni a dolgokat.”

Döbbenten fedezem fel, milyen jó házasság volt a miénk. Mi beszéltünk. Nekünk közünk volt egymáshoz. Mi megértettük egymást. Mi nem voltunk egyedül a világban, volt kivel megosztanunk az érzéseinket, kétségeinket, terveinket, vágyainkat. Lelki, szellemi társak voltunk.

Akkor mégis miért jutottunk ide?

Valami baj lett a szeretet áramlásával. Nem lebegtek már a levegőben a szeretetrészecskék, amit annyira érezni lehetett a házasságunk elején. Nem vágytunk már egymás érintésére. Nem tört fel bennünk spontán a késztetés, valami meleg érzés, ami arra sarkallt volna, hogy megpusziljuk, megsimogassuk a másikat. Csak az összetartozás, a magától értetődőség érzése maradt meg. Az elhidegülés túl erős szó, ez így nem igaz. Inkább úgy mondanám, elhalkult a házasságunk.

A szex már nem volt érdekes, nem is erőltettük. Megmaradt viszont a békés családi légkör, a baráti kapcsolat. Nem is akármilyen baráti, hanem sokat próbált jó barátság, de nem több. Szépen beszéltünk egymásról és szépen is gondolkodtunk. Ezt a megértést és egymás iránti tiszteletet irigyelték az emberek. A stabilitást, a megkérdőjelezhetetlen együvé tartozást. Ez egy jó házasság, mondtuk, és így is gondoltuk. Persze nem tökéletes, messze nem.

− De mi van ezzel a szex dologgal? Vajon ez nagy baj? – kérdezgettük egymást.

− Lehet, hogy nincs ezzel semmi baj. Hiszen egyikünknek sem hiányzik, egyikünk sem akarja. Nem lehet, hogy jó ez így, ahogy van? Nem lehet, hogy ez normális már ennyi év után? – nyugtatgattuk mindketten a másikat.

Próbáltunk változtatni. Mindig mindent megbeszéltünk. Úgyhogy ezt is megpróbáltuk. Kísérletező pár voltunk, nem adtuk fel könnyen. Beszélgettünk, gyakran elutaztunk egy-egy hétvégére, elmentünk még tantra tréningekre is. A hétköznapokban azonban nem ápoltuk eléggé a kapcsolatunkat.

Éreztük, hogy valami nem tökéletes. Többre vágytunk, még ha nem is tudtuk pontosan, hogy miben szenvedünk hiányt.

A férjem egyéb más tevékenységei mellett pszichológiát tanít az egyetemen. A fiatal lányok döngicsélnek körülötte, de nem csak ők. Az irodából is belógnak az előadásaira, a könyvtáros, az adminisztrátor, a levéltáros, a postázó, ha csak tehetik. Magával ragadó, elsöprő az előadásmódja, tele pezsgéssel, élettel, humorral, elevenséggel. Ilyenkor ez a csúnya ember megszépül, csillog a szeme, szép a mosolya. Mindig nőkkel veszi körül magát. Az ebédlőben versengenek, hogy ki üljön az asztalához.

Akkor ismertem meg Barnát, amikor épp munkahelyet váltottam. Kirakatrendező és dekoratőr voltam, amit szerettem, de aztán hirtelen elég lett. Lépni akartam, valami más felé. Érdekelt a pszichológia, évek óta rendszeresen olvastam ilyen tárgyú könyveket, gondoltam, jó lenne ezen a területen dolgozni. Bár akkor még nem volt diplomám, de kész voltam elvállalni bármilyen munkát, ami kapcsolatban áll a pszichológiával. Találtam egy magánvállalkozást, ahol autista gyerekekkel foglalkoztak, és épp titkárnőt kerestek. Barna ennek a vállalkozásnak volt a tulajdonosa. Teljesen új életet kezdtem akkor: 36 éves voltam, és már nyolc éve egyedül neveltem Annát és Alexet. Az első férjemtől hatévi házasság után, 28 évesen váltam el, békésen, közös megegyezéssel. Borzasztóan vágytam új társra, újra teljes családban akartam élni, de ez akkor még váratott magára. Voltak szerelmeim az eltelt nyolc évben, voltak kapcsolataim, de a társ még nem jött el az életembe. Nem adtam fel, megátalkodottan hittem, hogy megtalálom, és az elmúló évekkel sem csökkent az ebbe vetett bizalmam.

Akkoriban minden férfira úgy tekintettem, mint potenciális társra. Barnát is megvizsgáltam mint társjelöltet, de aztán elvetettem. A közös munka folyamán azonban volt lehetőségem lassan megszeretni, sőt beleszeretni. Elsősorban az intellektusa tetszett meg. Elnéztem, ahogy fel-alá járkálva diktál, hallgattam, ahogy telefonon beszél, figyeltem, ahogy tárgyal, intézkedik, szervez, és lassan vonzóvá vált a számomra. Később az egész lénye rokonszenves lett, és egyre inkább megszépült a szememben. Elveszítette a jelentőségét, hogy cingár, hogy a haja idétlen, hogy rosszul öltözött. Az is hamarosan kiderült, hogy a házassága már nem is házasság valójában, csak díszlet, amit még valamilyen oknál fogva nem bontottak le. Barnának ekkoriban volt egy szeretője is, akinek a létezéséről Márta, a feleség mit sem tudott. Szerencsémre a másik nő épp az én odakerülésem tájékán döntött a férje mellett, így Barna félig-meddig szabaddá vált. Barna amúgy cseppet sem csapodár alkat. Nem hinném, hogy szeretői viszonyba kezdett volna, ha nem úgy vannak Mártával, ahogy.

Pár évvel azelőtt történt egy törés a házasságukban, hogy én bekerültem a képbe. Előtte sem volt felhőtlen a kapcsolatuk, de működött. Márta is a kis cégük alapító tagjai között volt, aktívan dolgozott egészen addig, míg meg nem elégelte az együtt hajózást Barnával, és nem hagyott ott csapot-papot, leginkább Barnát. Egy közintézménybe ment el dolgozni, és továbbképezte magát. Ez elég nagy horderejű esemény volt a házasságukban, Barna szinte árulásnak tekintette, ám mégsem ez hozta a visszafordíthatatlan eltávolodást.

Egy nap sétálni mentek, és mikor hazaértek, Barna már nem ugyanaz az ember volt, mint aki elindult. Azt mesélte, hogy Márta tőrbe csalta, majd megszégyenítette őt. Egy ilyen után nincs mód arra, hogy meg nem történtnek tekintsük, ami történt. Nem lehet rendbe hozni. Nincs megoldás: vagy meghalunk, vagy messzire elkerüljük azt, aki miatt szégyent érzünk. Ha hibázunk, lehet bűntudatunk, az arról szól, mit tettünk. A szégyen azonban a létezésünkről. Ezt nem lehetett elviselni, ettől fává válik az ember szíve. Ő fogalmazott így: „fává váltam”. Igaz, ezt nem csupán a lelkére sütött bélyeg okozta, hanem a hazugság, amelyet menedékként választott, és ami végül falat emelt kettejük közé.

Barna a magányba, az egyedüllétbe száműzte magát, de eltökélt szándéka volt kiszabadulni. Úgy érezte, hogy ott, ahol nincs elfogadás, csak elutasítás, ahol nincs feltétel nélküli szeretet, csak feltételekhez kötött, ahol nincs egybeolvadás, egység, csak szembenállás, taszítás, ahol nincs megbocsátás, csak kiközösítés, ott neki nincs helye tovább. De tudta, hogy egy válás maga a pokol. Nem akarta átélni azt a fájdalmat, amit az első házassága zátonyra futása után élt át, hiszen akkor majd beleőrült a szenvedésbe. Nem, ezt soha többé nem akarta. Ezért döntött úgy, hogy nincs más választása, mint a lassú leválás. Előre megfontolt szándékkal, évek titkos munkájával, a saját tíz körmével vájta magának az alagutat a fény felé. Márta eközben nem gyanított semmit.

Amikor megjelentem, Barna elérkezettnek látta az időt a robbantásra. Én már csak azt láttam, hogy nem házasság az övék, ezért nem volt bűntudatom. Úgy hagyta ott a korábbi életét, mint zuhanó repülőt a pilóta: katapulttal kilőtte magát. Mártának nem volt semmi beleszólása, még annyit sem tehetett, mint egy gyilkos, aki az utolsó szó jogán legalább még elmondhatja, ami a szívét nyomja. Könyörtelen, kíméletlen elhagyás volt. Amikor pakolta a holmiját, Márta zokogva karolta át a nyakát, de ő csak állt mereven, élettelenül lógtak a karjai a teste mellett, mint egy üres kabát ujjai.

Engem is odavitt. Nem fel a lakásba, csak a lakás elé, ahol Mártával találkozott. Tudván-tudva, milyen fájdalmat okoz ezzel neki. Nem, talán mégsem tudta, hiszen fává vált a szíve. Barna elmesélte, miket mondott rólam Márta, mennyire lenézett, milyen becsmérlő szavakat használt rám. Én akkor még nem éltem át igazi féltékenységet. Mit tudtam én az egészről! Most meg falusi libának nevezem Nusikát, Barna mostani kedvesét, szánalmas szerencsétlennek! Már tudom, mi a féltékenység.

Akkor rosszulesett, hogy Márta engem becsmérel. Mit sem értve a fájdalmából, büszkén néztem rá, nem szóltam semmit, csak fölényesen mosolyogtam. Barnával ketten voltunk egy ellen. Mi voltunk az egység, egy pár, a szerelmesek, összetartozóak. Egy megsebzett, megalázott asszony ellen ketten. És én ezt nem éreztem, csak az elégtételt, ahogy kajánul rámosolyogtam. Igen, én egy senki vagyok? Tettem egy kört előtte a Barna által vásárolt kerékpárral a helyes, kurta szoknyámban, Barnával szövetségben.

Barna tehát elhagyta Mártát a segítségemmel. Elvégeztetett egy pillanat alatt. A felesége volt hat évig, a társa, akivel közösen nevelték Márta három gyerekét. Gyász? Ugyan! Egy percig sem. Én akkoriban mit sem tudtam a gyászról. A kötődésről. A szeretetszálakról. Igaz, egyszer már átéltem egy válást és megszenvedtem, de elhittem Barnának, hogy ha valaki már évekkel korábban elkezdte a leválást, akkor az normális, ha úgy lép ki a házasságából, mint egy moziból, ahol egy kommersz, felejthető filmet nézett meg. Hazamegy, és soha többé nem jut eszébe az egy estére szóló kis szórakozás.

Hogy örültem! Fel voltam készülve mindenféle ide-oda táncolásra, visszamenésre, kibékülésekre, hosszú leválásra, és nem! Egy pillanat alatt megvolt a válás. Persze, ehhez én is kellettem, belém kapaszkodva tudott kiszabadulni a házasságából. Boldogok voltunk együtt. Barna azt állította, bennem megtalálta az igazit. Végre hazaérkezett. Milyen isteni gondviselés, hogy nem volt még templomi esküvője, pedig neki ez már a harmadik lesz, de nem véletlen nyilván, hogy egyikkel sem az oltár előtt mondták ki a boldogító igent, ezért most az igazival teheti meg! Márta mindenbe beleakadt, nem lehetett vele élni. Te nem. Te másmilyen vagy. Te vagy az igazi. És tudod, Júlia, az ember minden kapcsolatban más. Nézd meg Márta Barnáját! Nézd meg, mi voltam mellette, és nézz meg most! A te Barnád ez. Megizmosodtam, sportolok, nem dohányzom, abbahagytam a krákogást. Jól öltözködöm, hála neked. Jól nézek ki, ez a te Barnád. Te vagy az igazi, Júlia! Megérkeztem!

Közös kis könyvecskét írtunk, a szerelmünk történetét. Egyszerű kis házi kiadásban készült, osztogattuk a barátainknak. Barna azt is beleírta, hogy Márta milyen arcot vágott az extázis pillanataiban, és hogy ez taszította őt. Figyelmeztettem, hogy ezt inkább hagyja ki, ne bántsa meg Mártát, és nem is tartozik ez a közös barátokra. Nem illik, indiszkréció, megalázása a házasságuknak, a társának, mert mégiscsak az volt, mindennek ellenére. Ugyan, nem úgy van az, mondta Barna. Ezek az ő saját érzései, joga van kifejezni, ez az ő értelmezése. Írói szabadság.

Ráhagytam, mint sok mást, amivel kapcsolatban Barna meggyőző erővel érvelt. Abban a pillanatban el is hittem, hogy neki van igaza. Ez azonban még évek múlva is bántott, ha eszembe jutott, és sajnáltam, hogy nem léptem fel határozottabban, hogy ne történhessen meg. Míg sok egyéb csak a mostani fájdalmas vizsgálódásomban kerül más megvilágításba, addig ez a helytelen lépése első pillanattól fogva látható volt a számomra is. Hogy tehette? És én, én miért hagytam!?

Márta eltűnt örökre. Soha többé nem bukkant fel Barna életében. Később férjhez ment egy új-zélandi férfihoz és még az országot is elhagyta. Azt gondolom most már, hogy örökre leírta Barnát, kiradírozta még a múltjából is.

Márta különben állandó vendég a fejemben. Ha nem tűnt volna el szinte nyomtalanul, felkeresném, és bocsánatot kérnék tőle az ellene elkövetett bűneimért. Két évtizednek kellett eltelnie ahhoz, hogy elégtétellel szolgálhassak neki. Akkoriban mindent Barna értelmezésének a fényében láttam, de ez többé már nem ment fel. Az a nap, amikor teljes súlyával megértettem, mit követtem el Mártával szemben, igazi pokol volt. Könnyebb is és kevésbé fáj a másikat hibáztatni, mint szembenézni a saját hibáinkkal, bűneinkkel. De ha meg is van a szándék, hogy feltárjuk a saját felelősségünket, olyan gátak, lelki védelmi rendszerek működnek az emberben, hogy sokszor a közelébe sem kerül az igazságnak. Látom már, hogyan működik az önbecsapás. Most sokszor én is tetten érem magam, hogy nem vagyok teljes mértékben őszinte magammal. Furcsa, alattomos kis teremtmény az önámítás, észre sem vesszük, meglapul a lelkünkben, és onnan vezet tévútra gondolatokat, érzelmeket. Mint egy álruhás forgalomirányító. És mindez csak azért, hogy jobban érezzük magunkat a bőrünkben. Illetve dehogy jobban. Csak hogy elviselhetőbb legyen.

Iskolai szünet van, nem kell elvinnem a gyerekeket suliba, mielőtt nekilátok az ebédfőzésnek. Kihasználom a lehetőséget és sétálok egyet.

Varjúcsapat kísér egy darabig, aztán nagy hangoskodva megpihennek a fák ágain. Púposhegy felé veszem az irányt, beleszimatolok az ázott föld illatú levegőbe. Erős a szembeszél, előre kell szegeznem kicsit a fejemet. Üres telkeken gázolok át, még egy ösvény sincs, csak a vastag növénytakaró az ázott földön. Szeretem az elhagyott telkeket, van bennük valami romantikus, gyermekkort idéző. Beérek a magas fák közé. Szorongás fog el, mint mindig, ha sűrű erdőbe érek. Nem tudom miért, az állatoktól nem félek, és ember támadásától sem tartok. Talán egy emberi szem által nem látható, ám nagyon is élő másik világ létezését érzem? A fákét, ezekét az élő lényekét körülöttem, és a többi teremtményét a fák között?

Összefutok egy ismerőssel, a kutyáját sétáltatja. Nemrégen halt meg a férje.

− Felhívott egy kolléganőm – meséli. – Mondtam neki, hogy mi történt. „Részvétem” – felelte, majd azonnal mesélni kezdte, milyen boldog a kis unokájával. Azt reméltem, megoszthatom a fájdalmam, ehelyett nekem kellett osztozni az ő boldogságában − panaszolja, majd választ sem várva a kutyája után iramodik.

A megosztás vágya, igen. Én is szeretném kikiabálni a fájdalmamat minden barátnak, minden ismerősnek, órákig beszélnék a méltánytalanságról, ami engem ért. De nem tehetem. Megint tele vagyok a Barna iránt érzett haraggal, de nagy erőfeszítéssel igyekszem tisztelettel beszélni róla mindenkinek. Hiszen tisztelem is, csak csurig vagyok fájdalommal. Félek, hogy igazságtalanul vádolom, hogy becsmérlően beszélek róla, ezért azt a megoldást választom, hogy inkább nem is találkozom a távolabbi barátainkkal. Egyre-másra ajánlják fel a segítő szándékukat, szívesen meghallgatnak, mondják, ha arra van szükségem. Visszautasítok mindenkit, még nem vagyok olyan állapotban, felelem, félek, hogy nem olyan hangon beszélnék Barnáról, mint ahogyan ő azt megérdemli. Megígérem mindenkinek, hogy majd jelentkezem, ha jobban leszek. Elmondom, hogy nagyon szép volt a házasságunk, sokat adtunk egymásnak, szeretettel őrzöm a szívemben az emlékét, de most úgy látszik, másfelé kell továbbmennünk.

Néhány közeli baráttal azonban másképpen vagyok. Ha velük sem tehetném, biztosan megbolondulnék. Nekik kesergek, ha valami új sérelem ér, elpanaszolom, és igen, néha tiszteletlenül beszélek Barnáról. Például azt mondom:

„Elfehéredő ujjakkal kapaszkodik a nőjébe.”

Ebben megvetés van, utalás az életképtelenségére. Azután szégyenkezem, megbánom, rosszul érzem magam a bőrömben, elural az érzés: nem vagyok rendben. Magyarázkodom, mentegetőzöm, visszaszívok mondatokat. Védelmembe veszem Barnát saját magammal szemben, és magam ellen érvelek. A barátaim megnyugtatnak: „Júlia, teljesen normális vagy, sőt, igazából emberfeletti, amire képes vagy ebben a helyzetben, más meg sem tudná közelíteni.” Szükségem is van erre a megnyugtatásra, kell a megroggyant önértékelésemnek. Hiszen mi más lenne a barátok a dolga egy ilyen krízisben, mint visszaadni az elveszített önbecsülésünket? És ők csinálják, adják, teszik a dolgukat becsülettel.

Sietek haza, mert tudom, hogy Ábel hiányol. Dorka minden szabad percét a lovardában tölti, pici kora óta megőrül a lovakért, Ábel viszont azt szereti, ha ott vagyok a közelében. Iskolai kiselőadásra készül, ami a gyakorlatban úgy történik, hogy a kissrác játszik a számítógépen, a buzgó anya pedig ott ül az szobában az ágyon, és felolvasást tart Michelangelo életéről.

− Egy alkotást is kell készíteni, anyu – mondja kelletlenül.

− Jó, ötleteljünk. Mit szólnál hozzá, ha olyat csinálnánk, hogy egy kupola alatt állványokon dolgozik a művész?

− A kupola lehetne egy műanyag tál.

− Az állványokon fog ülni Michelangelo egy bilin, és fest.

− Bilin?! Szórakozol? Miért bilin?

− Mert annyira lázasan festette a Sixtus-kápolna mennyezetét, hogy lejönni sem volt kedve, és inkább felvitt egy bilit. Olvastam az életrajzában. Tehát ott fog üldögélni Michelangelo egy éjjeliedényen és festeget. De mit?

− Egyszerű. A kupola belseje tele lesz graffitivel.

− Zseniális!