Szilasi László

A harmadik híd

(Magánérdekű feljegyzések

Foghorn Péter halálának ügyében)

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Szilasi László, 2014

Felelős szerkesztő: Darvasi Ferenc

ISBN 978-963-14-3186-5

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Azoknak, akik vigyáznak rájuk

„Mindig ez a borzalmas vonzódás lefelé.”

(Frau Rotschild)

„O’Henry regényesnek látta ezeket az embereket, érző lényeknek, akik szeretnek és gyűlölnek – Amory azonban csak a durvaságot látta meg rajtuk, a testi szennyet és az ostobaságukat. Amory nem vádolta magát ezért, aminthogy őszinte és természetes érzelmekért máskor sem tett magának szemrehányást.”

(F. Scott Fitzgerald)

„Szükségünk volna egy hangra, hogy a vizek felett szálljon, és óvatosságra intse a hajókat: én megalkotom ezt a hangot. Olyan hangot alkotok, mint az eddig-telt-idők, az eddig-volt-ködök összessége: olyan hangot alkotok, amely egész éjszaka vár reátok, mint az üres ágy, és mint az üres ház, ha kitárjátok a kaput, de olyan is lesz, mint ősszel a lombja fosztott fák. És hasonló lesz ez a hang a délre szálló madarak rikoltásához is, meg a novemberi szél és tenger sikoltásához is a szirtes, hűvös partokon. Eltéveszthetetlen, egyedülálló hangot alkotok, hogy akárki hallja, zokogjon a lelke, melegebb legyen az otthona, és hogy a távoli városokban mindenki, akinek csak a füléhez ér, érezze magát jobban odahaza. Megalkotom a hangot és a szerkezetét, és az emberek ködkürtnek nevezik majd el, és aki csak hallja, rádöbben, milyen siralmas az örökkévalóság, és milyen kurta az élet.”

(Ray Bradbury)

[I. A tranzisztor-kor hajnala és éjjele]

Az öcsém mégsem vitt el a bejáratig. Az utcasarok előtt állította le az autót. Kikapcsolta a motort, átnyúlt előttem, és kinyitotta helyettem az anyósülés ajtaját, mert tudta, hogy nekem úgysem sikerülne. Ennek, kérlek, finesze van.

Egész életében Volvót szeretett volna, vagy egy Maserati Biturbót. Az utóbbi végül meg is lett neki, de ezek helyett akkoriban, válás után, munka nélkül, átmenetileg az apánk roncsautójával kellett beérnie, egy kétajtós kis kék Suzukival. Szégyellte, elsősorban maga előtt, ráadásul úgy gondolta, az emberek pontosan megérthetik, mire vitte ő, úgy érthetik, hogy nem vitte semmire. Nem akarta, hogy mások is lássák abban a szerencsétlen, hozzá szerinte teljesen méltatlan kis kocsiban. Kipúposodik a fejem fölött a kaszni, ha beleülök. Inkább biciklivel járt, összespórolt magának egy pofás, acélszürke túragépet, azt szerette, az autót nem. A kedvemért kivételesen most mégis hajlandó volt beleülni, hogy elhozzon a Schkalitzkyba, mert merő lustaságból ezúttal vonaton jöttem haza Pestről. De a saroktól aztán egy lépést sem tovább. Na, szeva, gyík, ki lehet szállni. Jó mulatást, majd hívjál, ha nem bírnál hazajönni, be leszek kapcsolva.

2012 ősze volt, langyos késő délután. Az öcsém hazacsattogott a Suzukival Germinába, én pedig gyalogoltam tovább a vendéglő felé. Lágy szél fújt. A falakon patakokban csorogtak, a járdán tócsákba gyűltek az októberi nap méz- és mákszínű fényei. Kerülgettem őket, mormoltam magamban az osztálynévsort, újra meg újra, s közben veszettül reméltem, hogy sikerül majd hozzákötnöm a kegyetlenül elváltozott arcokhoz és testekhez a maradandó, drága neveket.

Ilyenkor azért izgulni szoktam én is. Erősen dobogott a szívem. Leültem egy padra. Kivettem a zsebemből néhány budai diót, felnyitottam őket a célszerszámmal. Elropogtattam a belsejüket. A héjdarabokat összegyűjtöttem, beleszórtam mindet gondosan a szemetesbe. A szerszámot megtisztogattam, visszatettem a zsebembe. Bekaptam egy rágót. Mentem tovább.

Igyekeztem lassan haladni. Pedig szűk száz méter volt talán az egész. Panyókára vetettem a zakómat, mint a legtekintélyesebb fővárosi bölcsészprofesszorok, meglazítottam a nyakkendőmet, felhajtottam az ingem ujját, aztán, más teendőm nem lévén, lenyomtam a rézkilincset a neonépi léckerítésbe vágott, csipkésre faragott kiskapun.

Adódott némi alibi a zsilipelésre, nagy ravaszul megragadtam: az osztályfőnök meg a magyartanár az apácarácsos verandán mutogatták egymásnak az unokákat, stréber módon odapofátlankodtam melléjük. Puszi-puszi, üljön le, gyújtson rá nyugodtan. De persze átláttak rajtam, és a hangoskodásukkal meg a túlhúzott nevetésükkel egy idő után határozottan jelezték, hogy hát Dénes, magának azért odabenn jóval tágasabb. Ugyan, menjen már, na, mi baja eshetne, harminc év után, nagydarab, langaléta ember.

Összeszedtem magam, aztán a fejemet lehajtva beléptem a megterített, feldíszített, lampionos nagyterem beszédes félsötétjébe.

Kicsi, törékeny, zavarba ejtően fiatalos test állta el az utat. A férfi háttal állt. British Knights edzőcipőt viselt, Wrangler márkájú csőfarmerjét világos színű öv szorította a derekára, azt hittem, a régi úttörőövével bohóckodik, de később kiderült, az apja cserkész-hagyatékából származik ez a klasszikus, liliomos darab, a nadrágba pedig olyasfajta kockás flaneling volt ráncmentes precizitással belegyűrve, amilyet a fiatal Glenn Gould viselt, amikor előbújt a kanadai őserdőkből. A gallér fölött meg a vörös mikrofonfrizura, mint régen. Immár talán valamivel rövidebbre vágva. Megfordult, kezet fogtunk, bemutatkozott a hülye, pedig én már az ajtóból ráismertem. Denikém, Feri vagyok, a Nosztávszky Feri. Hát hitted volna, drága öregem. Hittem volna. Igen, barátom, hittem.

A járomcsontján és a homlokán kicsit sötétebb volt a bőr, a közelmúltban vágathatta le a szakállát. Talán éppen azért, hogy újra előbújhasson a kedvünkért régi kölyökarca, pimasz koboldpofája. Nem öregedett meg. De a szeméből azért látszott, hogy belőle is jócskán szivárog és fogy már az a nyers erő, ami valójában a fiatalságot teszi. Megöleltük egymást, aztán többé már el sem engedett.

Nosztávszky Ferencnek egyáltalán nem kellett volna ott lennie a Schkalitzkyban. Részben azért nem, mert Nosztávszky Ferenc soha nem volt az osztálytársunk, az okostojás a C-be járt, mint a lúzerek, járjon el a saját, stréber osztályának a találkozóira, ha már olyan nagyon akar osztálytalálkozóra járni a vesztese. Részben pedig azért nem, mert Nosztávszky Ferenc az osztály egybehangzó és többszörösen megerősített információi szerint Kanadában él. 1987-ben kiköltözött Vancouverbe, jól él ott, esze ágában sincs hazajönni, nem is tette még soha, nem is fog, süllyedjen el az Óhaza, de a szüleit, igaz, ami igaz, el kell ismerni a jót is, súlyos és rendszeres apanázzsal támogatja. Nosztávszky Ferenc mégis ott volt a Schkalitzkyban, vitathatatlanul, a maga teljes, kézzel megfogható testiségében, és a nyakig begombolt British Columbia fölött, mumifikálódott gyerekábrázatának összes energiájával, teli szájjal magyarázta az ő széles, szabad, kanadai életét. Nem, Nosztávszky Ferenc tényleg sohasem volt lúzer.

Igazából nem figyeltem oda a nagy mozdulatokkal kísért hadovájára. De a hangjától meg a szavaitól a múltat rejtő hólyag mégis felfakadt, akár valami régóta feszítő kelés az arcon, és a kitörni vágyó tartalom elöntötte a Schkalitzky őszirózsa- és sülthússzagú nagytermét, mint a genny.

Nosztát jó harminc évvel korábban, 1981 késő tavaszán ismertem meg közelebbről. Tizenhét évesek voltunk. Mint egy elegáns, törékeny és azonosíthatatlan ragadozó madár az állandó szembeszélben, szárnyrezzenés nélkül lebegett fiatal életének érintetlen és hatalmas, sugárzó energiakötegei fölött, így mondanám most.

Akkoriban az új helyre, a Vénusz kávéházba jártunk szombat esténként. Én mindig Steigerwalder Magdával mentem. Kicsi, vaskos, jó formájú szőke nő, nagy fej, karakteres arc, gyönyörű, határozott vonások, mély hang, gyors beszéd és irtóztató, durva tájszólás, ez volt Magda. Nem volt belém szerelmes, de már nagyon el akarta veszteni a szüzességét, s mindkét tényhez cinikusan viszonyult. Engem éppen ez vonzott benne, meg a lehetőséget sem akartam kihagyni, így aztán együtt maradtunk egy időre. Nosztávszky többnyire a bájos Losonc Marival jött. Megunta örök reménytelen szerelme, a szép és okos Zsarnótzay Margó sorozatos visszautasításait, megszerezte magának a barátnőjét. Egy kicsit talán bosszúból is, csakhogy aztán csúnyán beleszeretett.

A Vénusz kávéház négyasztalos kis mesebirodalom volt a Luther utca végén, egy új társasház aljában, az adventista imaházzal szemben. Nem lehetett benne alkoholt kapni, volt viszont hatféle kávé, tizenkétféle tea, egy tetszőleges összeállítású melegszendvicseket termelő csodagépecske, valamint szálanként vásárolható piros Marlboro. Faltuk a szendvicseket, ittuk a teákat, dohányoztunk, mint a gép, beszélgettünk vég nélkül, meg hallgattuk Árpád, az alapító tulajdonos eszement hülyeségeit.

A Vénusz alapeszméje, az eleve gazdasági öngyilkosságnak tűnő, és két év múlva valóban annak is bizonyuló totális alkoholmentesség ötlete kizárólag olvasmányélményeken alapult. Pontosabban az olvasmányélményeknek egy bizonyos sajátos sorrendjén. Árpád ugyanis előbb elolvasott egy hosszabb könyvet Hitlernek a győztes világháború utáni Kelet-Európára vonatkozó terveiről, a genetikailag eleve alacsonyabb rendű, kényszermunkával és olcsó alkohollal pedig végleg rabszolgasorba kényszerített szláv szolganépekről, majd véletlenül a kezébe akadt egy tanulmány, amely a hetvenes évek második felének hazai iparosodási és alkoholfogyasztási statisztikáit hasonlította össze. Mindebből teljesen világos lett neki, hogy Sztálin meg az utódai egy az egyben lenyúlták Hitler tervezetét. És szépen meg is valósították. Mi ebben a megvalósításban élünk. Ez az életünk. Ingyenmunkáért alkohol, tényleg szinte ingyen. Ennyi a szocializmus. És hogy ő, a maga részéről, a továbbiakban nem kívánna ebben a megvalósításban közreműködni. 1980 legvégén túladott a jól menő germinai kiskocsmáján, és beköltözött a belváros szélére a Vénusszal. Aztán az érettségink után, 1982 őszére teljesen tönkrement. Azon a tavaszon azonban még működött a hely, ő ott állt benne, kövéren, fiatalon és szakállasan, támasztotta büszkén a pultot rövidnadrágban és Otafuku papucsban, osztotta az észt végeérhetetlenül. Mi meg csókolóztunk és számolatlanul ittuk a házilag illatosított Garzonokat. Én mindig kicsavartam a filtert. Noszta türelmesen kivárta, amíg magától belecsepeg a függőleges falú, hófehér csészébe. Ennyi volt a különbség. Árpád féltve őrzött rádiósmagnójából, úgy emlékszem, semmi más nem szólt akkoriban soha, csak az a nagyon szép, lassú, szerelmes szám a Keresztapából, Barbra Streisand előadásában, mindörökre végtelenítve a fekete címkés, hatvanperces Polimer kazettán.

Zsarnótzay Margit 2012 őszén, negyvennyolc évesen is gyönyörű volt. Termete és tartása magabiztosan őrizte a királynői jelleget. Hűvös löketekben áradt belőle a szépség, mint azokból, akik tudják, hogy az irántuk érzett szeretetbe némi ijedt csodálat is belevegyül, s talán csak az arcán, a kérlelhetetlenül férfiasodó mimikai ráncokból lehetett látni, hogy valójában gyorsan öregszik, mint egy magára hagyott lakás. Főkönyvelő volt, öt éve elvált. Lám, még az okos és szép Zsarnótzay Margitot is megunta végül valaki. Nem voltam büszke rá, de vigasztalónak találtam ezt a felismerésemet. Hátul, a sarokban ült, mint akinek soha nem kellett még pozíciót fognia, és Losonc Marival beszélgetett.

Mari gömbre hízottan is nagyon kívánatos volt. De tekintetébe az idő belekeményítette az afféle emberek törékeny magabiztosságát, akik úgy vélik, nagyon úgy akarják hinni, hogy ők bizony mindörökre túltették magukat arcuk vitathatatlan csúnyaságán. Ám közben mégis úrrá lett rajta lassan az idősödő nők, és, ami azt illeti: férfiak kétségbeesett harsánysága, amivel a közeledő öregség és a halál egyre erősödő, fenyegető morgását próbálják túlkiabálni. Mari bizonyos értelemben egyfolytában üvöltött. Úgy gondoltam, hogy ő úgy gondolja, csak azért beszél állandóan, mert különben mindenki unatkozna körülötte. Valójában azonban, hiszen nem volt érzéketlen ember, egyre jobban félt már ő is a csendtől. Hogy az valami szörnyűt mondana neki. Mondjuk azt, hogy elherdáltad az életedet, és nemsokára meg fogsz te halni, Losonc Mari. De ez, ez a zajos rettegés, csak lényének külső, vastag burka volt. Ami alatt rejtőzött még egy kemény, éles szélű tömb, mint baseball-labdában a fakocka, s ez régimódi protestáns etikából állt meg könyörtelen kapitalista szellemből. Ez működtette Mariban a bankárt. De aztán legbelül, a kocka középpontjában lapult még egy picinyke, puha kis gömb, s az, akárhogy mesterkedett is rajta egy életen át, mozdíthatatlan volt, és ugyanabból az anyagból állt, mint a külső burok.

Egy régi, közös, horvátországi családi nyaralásukat elevenítették fel nagy zajosan. Bárcsak húsz évvel fiatalabb lennék, rikkantotta oda nekik a hülye Hodosó. Ti meg legalább harminccal, tette hozzá gonosz spéttel, nagyon halkan, hogy ők ezt már meg ne hallják. Mi viszont igen, s így aztán együtt nevethessünk a számunkra még most is elérhetetleneken. És Noszta is kizárólag csak miattuk jött el ide közénk, értettem meg végre, a kétszínű pernahajdere.

Steigerwalder Magda viszont nem volt sehol. Magda nem jár találkozóra. Nem akarja látni, gondolom, a gimnazistakori embervázlatok hanyag kivitelezéseit, az eredetileg pontos és tiszta szkeccsek elnagyolt ismétléseit, merőben elhibázott megvalósításait, lassú felbomlásukat, a saját munkáját köztük aztán főleg nem. Utoljára akkor találkoztam vele, amikor Nosztávszky Ferivel, 1982 júniusának legvégén, Winther Treszka házibulijában.

Treszka az unokatestvérem volt. Kellett a városi elitosztályba két külvárosi szegénygyerek is, nehogy szó érje a ház elejét, de se a rokonságunkkal, se a szegénységünkkel nem törődött aztán senki, mi sem. Winther Terézia jópofa, csinos lány volt, négy éven át csöndben meghúzódott az osztály nagy női között, de a jól titkolt, nagy, szeretettel teli szíve a végén, a legvégén, amikor már mindennek vége volt, amikor már semmi haszna nem lehetett belőle, mégiscsak rávette arra, hogy megkockáztassa nekünk élete első házibuliját. Az utolsó bulinkat. A búcsúbulit.

Nem akartam elmenni. Magda megvolt még, amúgy meg a Magyar Néphadsereggel bajlódtam, minden erőmmel azon mesterkedtem, hogy valahogy megússzam a bevonulást. De Nosztávszky váratlanul hazajött a Balatonról, és innentől nem volt több kérdés. Felszerelkeztünk a szükségesekkel, Noszta két üveg Marine Dry Gint hozott magával, én egy liter házipálinkát meg egy doboz jugó Camelt, aztán felültünk a fél nyolcas 2-es körjáratra, és elzötyögtünk Treszka éjszakai birodalmába.

1982 nyarán nagyszabású életem aláfestőjeként elsősorban a Tűzszekerek című film Vangelis-féle főcímzenéje szólt, bizonyos értelemben egyfolytában. Ám az igazi történetem természetesen nekem is az volt, ahogyan közösen, együttes erőfeszítések során, a Neoton Família diszkózenéje meg az Omega együttes űrkorszakának mélységesen mély, bűzhödt mocsarából, a Deep Purple, a Pink Floyd és a Queen áldásos segítségével nagy lassan felemelkedünk az Edda vagy a Korál dalainak légritka magasságaiba, hogy aztán ott keselyűként vagy a szeretet koldusaként végre megtaláljuk tartós önképünket és végleges identitásunkat. Tényszerűleg közben persze mindvégig Cseh Tamás lemezeit hallgattuk, újra meg újra, ám titokban, a legmélyebb titokban, magunknak sem bevallva, mindnyájan azt gondoltuk, hogy 1981-ben a magyar illetőségű Hungária együttes készítette el az ember által ismert univerzum legnagyobb, felülmúlhatatlan tökéletességű számát, az a címe, hogy Várni rád.

És ebben talán lehet is valami. Amikor egy átkozott hajnalon Fenyő Miklós zokogástól el-elcsukló hangja mögül felbőgött a megfékezhetetlen szaxofon, akkor el lehetett hinni, hogy harminc évvel korábban nem lefüggönyözött ablakú állami Csajkák gördültek az alaposan ellenőrzött utakon, hanem a Rock & Roll Áruházból öltözködő, csőnacis jampecokkal meg a harangszoknyás nőikkel tömött Chevro Impalákból zúgott a Casino Twist meg az Isztambul, bele a város színes és unott pofájába. Hogy a valóságos történelmet újra lehet írni, hogy egy másikat, vidámat, szabadat és igazat lehet álmodni helyette. S hogy ezért aztán mi egy olyan életre várhatunk most itt, amit érdemes lesz végigélni.

Treszkáék háza a nyomdán túl, a konzervgyáron innen, a belváros és az érdes részek határán állt, s már az utcáról hallani lehetett, hogy valaki még mindig az első lemezt preferálja. Az szólt persze, hogy Micsoda buli.

Odabent állott meleg, tömör cigarettafüst, vadul ugráló, izzadt testek, a padlón sörmocsok. Levettük az edzőcipőket, kéjelegtünk a frissen kibontakozott lábujjak kicsinyke szabadságában. Egyébiránt pedig azonnal arra a közös elhatározásra jutottunk Nosztával, hogy a tétovázás számára nincsen hely: Joszif ide, Adolf oda, mi bizony gyorsan nekiesünk a tömény alkoholoknak. Mire a hülye és nőt soha eddig nem tapasztalt Hodosó sokadszorra is megoszthatta volna velünk véglegesre csiszolt nőeszményét (miszerint: szexmániás, terméketlen, gazdag és süketnéma), számunkra már rég kiszínesedett a világ. Pörgettük a lányokat, a magunkét meg a másokét, mint Takách tanár úr az orsót.

A helyzet az, hogy Nosztávszkynak, a renegát C-snek, aki sohasem volt lúzer, az átkeresztelkedett és emiatt neofita buzgalmú A osztályosnak, bármennyire szerettem is őt, bármennyit lógtunk is együtt akkoriban, valójában nem én voltam a legjobb barátja az osztályból. Hanem persze Foghorn. Mindenki drágalátos Foghorn Petikéje.

Irigyei és haragosai azt híresztelték, Foghorn Péter Tamás kizárólag annak köszönheti a hírnevét a városban meg a nők közötti megszámlálhatatlan sikerét, hogy angol származású. Ez nem volt igaz. A haragosi Foghorn família ugyan valóban a Buttlerek és Duncanok, Dobsonok és Durhamok, Neyek és Peckhamok kíváncsi fajtájából származott, az ő ősei is átjöttek valamikor megnézni, milyen a kontinens keleti vége, aztán ők is itt ragadtak végleg, de Petike maga mindezt sohasem emlegette, angolul pedig, velem ellentétben, németes lévén, egy vak hangot sem beszélt. Panellakásban élt az özvegy apjával, egy keménykötésű, korán nyugdíjazott katonatiszttel, valahol az Állatkórház környékén, viszonylagos jómódban és akkoriban szinte elképzelhetetlen mértékű, már-már ellenzéki színezetű mocsokban, esténként pedig, állítólag, Chopin-darabokat játszottak hegedűn, duettben. Nem: Foghorn annak köszönhette a sikereit meg a hírnevét, hogy szembeötlően fiatal volt, erős, könnyed, tiszta, és körülményei ellenére egy nagyon pontos, bár számomra akkoriban beláthatatlan értelemben: karcolatlan. Egész. Ép. Sérthetetlen. Miközben a többiek heves, összetett stratégiájú, kitartó és teljességgel eredménytelen udvarlási kísérletekkel múlatták az időt, Foghorn, aki, mint az állatkertek leltárba nem vett lényei, egy galamb, egy mocsári teknős vagy egy patkány, eleve, megmásíthatatlanul szabadnak és méltóságteljesnek született, mindenkit megkapott, akit csak akart, mert lényével szemben, akár a kilendített bontógolyó előtt, azonnal megszűnt minden ellenállás. Nem falta a nőket. Az igaz és teljes szerelmet kereste. A gimnázium utolsó félévében, arcpirító önbizalommal, még azt is megengedhette magának, hogy az igazit nem találván, egész egyszerűen nem járt senkivel. Az emberek általában rajongtak érte, felnéztek rá, és szívből utálták. Én úgy viszonyultam hozzá, ahogyan a pénzhez szeretnék: tiszteltem, de próbáltam nem komolyan venni.

Ahogy én tudom, a kapcsolatuk Nosztávszkyval kizárólag arra korlátozódott, hogy nagyszünetben néha kiültek kettesben a hajdani városi kisvasút végállomásának tavaszi árnyékába, és a rejtett mikroklímában elszívtak egy-egy szűrőtlen Pall Mallt. Foghorn ezt senki mással nem tette soha. Azt a sebességet azonban, amivel Nosztávszky azonnal otthagyott bennünket, a lányokat meg engem, abban a legelső pillanatban, amint meglátta imádott Petikéjét, akkor este, Winther Treszka bulijában mégiscsak túlzásnak éreztem. Talán még rosszul is esett.

Pedig, mint néhány perccel később megtudtam, nagyon egyszerű volt a helyzet. Ha kicsit türelmesebben, távolságtartóbb tekintettel figyelem őket, akár ki is találhattam volna. Nem volt okom a sértődésre. Vagy hát, nem is tudom.

Nosztávszky akkoriban még nem szeretett bele igazán Losonc Mariba. Együtt járt vele, élvezte a lány vidámságát, éles eszét, a vele folytatott szeretkezések könnyed magától értődését, de voltaképpen nem érdekelte Mari. Zsarnótzay Margit érdekelte. Még mindig, és állandóan, ezt be kellett látnia. Nem akarta beérni a habos-babos kis barátnővel. Ha ránézett Margitra, és újra meg újra érzékelnie kellett a nő tiszta, minden részletében pontosan kidolgozott, s egészében puritán, derűs luxust sugárzó, nagyszabású szépségét, tudta, nem mehet el Haragosról anélkül, hogy ő ezt a lényt meg ne kapja. Nem volt azonban teljesen bolond. Pontosan tudta, hogy neki, a jelentéktelen termetével, a vörös mikrofonfejével meg a különös hóbortjaival semmi, de az égvilágon semmi esélye sincs Zsarnótzaynál. Ráadásul Marival odáig azért már eljutott, hogy minden körülmények között igyekezzen tiszteletben tartani a lány érzékenységeit. Mindezeket mérlegelve valamikor 1982 kora nyarán Nosztávszky Ferenc csöndben arra az elhatározásra jutott, hogy megkéri legjobb barátját, Foghorn Pétert, alkalomadtán ugyan szeretkezzen már helyette legalább egyet Zsarnótzay Margittal. Tegye ezt meg helyette, neki. Mert az egy kicsit olyan, mintha ő maga tenné. Foghorn Péter akkor este, a Treszka bulijában, idegesítően hosszú hezitálás után igent mondott a kérésére.

Nem, már csak hiúságból sem gondolom, hogy Noszta pusztán azért kezdte volna keresni Petike társaságát, hogy végre szert tegyen egy Margó meghódítására is alkalmas jó barátra. És azt sem hinném, hogy Foghorn ürügynek használta volna Nosztávszky kérését. Régóta kerülgették már egymást Zsarnótzayval. A hülye Hodosó budibéli irodájában nagy összegű fogadásokat lehetett kötni az álompár létrejötte mellett vagy annak ellenében, csakhogy voltaképpen egyáltalán nem érdekelték egymást, mint később kiderült, Foghorn Losonc Mariba, Zsarnótzay meg, fatális és felfoghatatlan módon, egyenesen Nosztávszky Feribe volt szerelmes titokban, az pedig teljességgel rangjukon aluli lett volna, hogy, már csak sportból is, esetleg tényleg engedjenek a köznép közönséges akaratának. A kudarctól is féltek egy kicsit, úgy gondolom. És azt sem állíthatom, hogy a történtekben egyáltalán nem játszott szerepet az alkohol, vagy annak némiképp homályos, ugyanakkor atombiztos tudata, hogy ebben a struktúrában tényleg ez a legeslegutolsó alkalmunk együtt.

A megbeszélés végeztével Nosztávszky nagy bocsánatkérések közepette visszaugrált közénk, Foghorn felhajtott egy fél vizespohárnyi meleg gint, neki ez sem állt rosszul, és lassan kerülgetve a gyorsan slamposodó táncolókat, elindult az ablakmélyedés ellenfényében magányosan és gyönyörűen cigarettázó Zsarnótzay Margit felé. Mindeközben Fenyő Miklós zokogástól el-elcsukló hangja teljesen fölöslegesen ügyködött a műúton – hátamon – vállamon – átkozom – nem tudom – vállalom összetételű rímsorozat precíz kidolgozásán. Ám aztán a háttérből ezúttal is felbőgött az a megfékezhetetlen és legyőzhetetlen acélszaxofon.

Foghorn sohasem foglalkozott a nők partnerével. Van nekik vagy nincs, nem érdekelte. Talán ez volt az ő bontógolyó hatékonyságú fellépésének az egyik kicsi, mellékes, eltanulható titka. Odament Margóhoz, és egyszerűen, mintha ennek a kivételes pillanatnak egyáltalán nem is volna súlya, felkérte táncolni. Megszólalt a Ciao, Marina, ők táncoltak, és a világ kicsit közönséges, mégis lenyűgöző rendje, mint amikor a free jazzben a sok nyomasztó, de korántsem fölösleges zaj után a zenészek disszonáns szólamai egy nagy hagyományú, de korábban épp általuk örökre lejáratott harmóniában váratlanul mégiscsak összefutnak, helyreállt. A szám véget ért, Foghorn megfogta Zsarnótzay kezét, rámosolygott, bementek a fürdőszobába, magukra zárták az ajtót, és hosszan, gyengéden, odaadóan szeretkeztek egészen addig, míg Zsilinszky Rudi rájuk nem törte az ajtót.

Én ebben a tekintetben sohasem értettem Zsarnótzayt. Erős, nyugodt, vastag hangú gyerek volt ez a Rudi, sem csúnya, sem buta nem volt igazán, de egész lénye jól hallhatóan kongott az ürességtől, és Zsarnótzayn kívül mindenki más számára első ránézésre is teljesen világos volt, hogy a fiú hosszú, beszédesnek tűnő, roppant férfias hallgatásai mögött valójában semmi sincs. Akár egy festetlen húsvéti tojás, Rudi könnyű volt és üres. Ezért aztán, bár azzal az összenőtt szemöldökével egyértelműen veszélyesnek látszott, egyúttal kifejezetten röhejes is volt, a föltépett ajtó köszöbén álldogálva. Most megöllek, Foghorn, mondta lassan, csendesen.

Azok ketten odabent már végeztek a dolgukkal, a ruháikat igazgatták. Margó összegubancolódott, nedves hajtincsei úgy világítottak a WC tapadós nájlonfüggönye mellett, mint egy köteg bronz telefonzsinór, s bennem hirtelen felmerült a gyanú, hogy a némán és fenyegetően őrjöngő Zsilinszky Rudi egyáltalán nem akarta ezt a párt korábban megzavarni.

Foghorn elfordult a kézmosótól, ártatlannak tűnt és kicsit esetlennek, ahogy a sliccét gombolgatta. Belenézett Rudi szemébe. Végül megszólalt. Tudod mit, Zsilinszky? Olyan vagy te, mint a havaji gitár. Nem olyan szép. Hanem olyan plöm-plöm. Ennyit mondott neki nyugodt, társalgási hangnemben. Aztán elnézést kért, kioldalazott Rudi mellett a fürdőszobából, és visszament táncolni. A lemezjátszón az új szám szólt arról, hogy mi minden történt egyszer, réges-régen, a tranzisztor-kor hajnalán. Néhány másodperc múlva Margó is elindult a fiú után. De mire utolérte volna, Foghorn már felkérte Magdát.

A fürdőszoba ajtajában összegyűlt szenzációéhes társaság léte egyszeriben okafogyottá vált. A szépen épülő szituáció belefulladt Rudi mondatának és hallgatásának egyformán tátongó tartalmatlanságába. Csönd lett az előszobában, zavart toporgás. Végül barátja, a hülye Hodosó könyörült meg a fiún. Azt mondta neki nagy vigyorogva, unalomig ismert, közös idézetünk volt ez, egy akkoriban sikeres, mára teljesen elfelejtett amerikai színésztől, hogy hát hiába: az igazság nehéz, néha rémes, ocsmány a színe, a stílusa borzasztó, de azért mégis ő a jók otthona. Hát de nem, Rudika? Így aztán Zsilinszky Rudolf, mindannyiunk legnagyobb megkönnyebbülésére, legalább őt pofon vághatta. Aztán visszamentünk táncolni meg inni.

Annyira emlékszem még, hogy valaki nagyon le akarja beszélni Losonc Marit a sírásról. Ne sírjál már állandóan, te Mari. Még a végén moha nő a szemeden. Meg arra, hogy valaki teli torokból azt üvölti ritmikusan, nagyon sokszor, hogy minden volumét százasra. Losonc Marit Zsarnótzay kísérte haza. Steigerwalder Magdát Foghorn. Engem meg Noszta. Aznap éjjel kivilágított tengerjáró hajókkal álmodtam, mélybe zuhanó betonhidakkal és keskeny dzsungelfolyókról felszálló, lángoló bádog hidroplánokkal.

Nosztávszky Ferenc öt évvel később, 1987 késő őszén, egy novemberi hajnalon összecsomagolta a holmiját, elbúcsúzott a szüleitől, végiggyalogolt a ködös germinai virradatban a kis utcájukon, átmasírozott a huzatos repülőhídon, aztán a vasútállomáson jegyet vett, és keresztülvonatozott a vasfüggönyön, majd néhány hónapnyi ausztriai gyűjtőtáborozás után elrepült Kanadába. Lehúzott Vancouverben egy komplett negyedszázadot, a végén lelőtte a kutyáját, eltemette a kert végében, és nemrégiben, 2012 szeptemberében hazaköltözött a szüleihez. Nekem az volt a véleményem, hogy akkor ment el, amikor nem kellett volna, és akkor jön vissza, amikor nem kellene. De legalább mindig oda jött meg megy, ahova éppen kell. Azt azért megkérdeztem tőle, hogy miért ment akkor el. Hogy most miért jött vissza, érteni véltem. De ő az elhallgatott kérdésemre is válaszolt.

Azt mondta, azért ment el, mert megunta a Velorexeket. Mert jó minőségű, gondosan karbantartott, hibátlanul működő tárgyak között szeretett volna élni. A történelem nem kellett már neki annyira. Ám a végén éppen azt kezdte el hiányolni azokból a hibátlanul funkcionáló, gyönyörű, tengeren túli tárgyakból. És végül visszajött. Meg hát a Zsarnótzay, tette hozzá tárgyilagosan. Hallottam, hogy újra szabad.

De ekkor Hodosó, akit Nosztával egy nagyszünetben bezártunk az osztályterem két ablaktáblája közé, és amikor a nyelvtanóra közepén Takách tanár úr elhúzta a függönyt, meglett ember létére felsikított, mint egy nő, mert hirtelen széttárt karú, elfordult fejű, lapos arcú, szörnyű lény röpült feléje az ablakból, szóval, a hülye Hodosó már püfölte maga előtt erősen a vizes- meg borospoharakat a villája fejével, hogy bár senki nem kérte, de ő tényleg nagyon szeretné megtartani a nyitóbeszédét, mert a bankjában az elmúlt években igencsak hozzászokott, hogy ekkora társaságban, közös étkezés előtt nyitóbeszéd márpedig van, és hogy azt a nyitóbeszédet ő tartja. Erre persze lett nagy nevetés. Tartsad, Hodosó, tartsad csak, tartsad nyugodtan.

Hodosó abbahagyta a püfölést, azt mondta, oké, rendben, ha ennyire akarjátok, előtte azonban, kérlek benneteket, bocsássatok meg, ügyes kis szünet, álljunk fel mindnyájan, ő máris felállt, és adózzunk közösen egyperces némasággal a mi nemrég elhalálozott, még egy szünet, Foghorn Péter barátunk drága emlékének, tudod, kinek voltál te a barátja, idióta, a közelében se jártál soha. Néhányak meglepett, döbbent susmorgása után az osztály felállt, és mi áldoztunk Foghorn Péter emlékének egy teljes percnyi némaságot, amit csak néha-néha tört meg az a különös, szinte állati eredetűnek tűnő zaj, ahogyan egy-egy idősödő nő a zsebkendőjébe belezokog.

Csöndben hajtottuk föl a mélyhűtött röviditalokat. Végre Hodosó is megtarthatta a megnyitóját. Aztán az osztályfőnök kinyitotta az utolsó naplót, IV. A osztály, 1982, és hangosan olvasni kezdte egyenként a névsort, hogy mindenki mondhasson a többieknek a saját életéről néhány zavart, túlságosan tömör, semmire se való és többnyire a gyökeréig hazug mondatot. Foghorn nevénél mindösszesen annyi lett volna a kegyeletes teendőnk, hogy felidézzük a vele kapcsolatos emlékeinket. Amiből persze az lett, hogy mindenki megpróbálta mindazt elmondani, amit ő Foghorn utolsó éveinek és halálának körülményeiről bizonyosan tud. Meg persze még egy kicsikével többet.

Egyesek szerint Foghorn Párizsban volt utcazenész. Mások szerint valóban az utcán kereste ugyan a kenyerét, de Szegeden, léggömbállatkákat hajtogatott gyerekeknek az Oroszlános kútnál. Voltak, akik úgy tudták, kitanulta a gipszkartonozást, és amikor a haragosi kisvállalkozása befulladt, elköltözött a Dunántúlra, fogorvosoknak dolgozott Sopronban, tavaly nyáron halt meg, vízibalesetben. A lokálpatrióták viszont úgy tudták, Foghorn otthon lakott, az apja lakásában, az Állatkórház mellett, idősebb úriasszonyok gyengéd kezeléséből élt, aztán lelépett, nem tudni hová, az is lehet, hogy meg se halt. Egy Szolnokon élő lány állította, hogy Martfűn volt betanított munkás, egy cigány nő volt az élettársa, és amikor a cipőgyárat felszámolták, felment Pestre, de nem talált munkát, három éve, január elején fagyott meg a Lágymányoson. Az lehet, de én még láttam tavaly nyáron. Csíkoshátú meggyesi dinnyét árult Tomajban egy Skodából, a bazalttemplom előtt. Nem léggömbök voltak azok mégis, te szerencsétlen?!

Mivel az információ- és véleménycsere egyre eredménytelenebbnek bizonyult, ráadásul lassan átcsapott egy unott, kegyeletsértő bohózatba, végül is tényleg mindenkinek megvolt a maga baja, az osztályfőnök jó érzékkel és tapintatos határozottsággal lezárta ezt a fejezetet. Emlékezzünk szeretettel Foghorn Péterre. Hodosó Mihály következik. És Hodosó következett is, jó hosszan.

Losonc Mária. Hagytuk, hadd színlelje a régi lelkesedést. Nosztávszkyt nem szólították, neki tényleg nincs benne a neve a naplónkban, és azért az udvariasságnak is megvan a maga határa. Steigerwalder Magdolna. Hiányzik, tanár úr, kérem. Sugár Dénes. Összehazudtam én is ezt-azt, családról, sikerekről, belső békéről. Winther Terézia. Ez szép volt, Treszka, köszönjük. Zsarnótzay Margit. Csönd lett, rá mindenki odafigyelt. Gyönyörű volt és okos. Szomorú, őszinte, kiégett. Nem tudtunk meg semmi újat. Zsilinszky Rudolf. Tőle sem. Hát, ennyi lett volna. Köszönöm, gyerekek. És akkor most jó étvágyat mindenkinek a vacsorához.

A dobostorta meg a kávé után Nosztávszky elővett egy gusztusos kis bőrtokot. Hosszú, vékony, fekete szivarok voltak benne. Megkínált engem is. Kérdezte, milyen nekem Pesten. Hümmögtem rá valami tetszőlegesen értelmezhetőt, de az már nem érdekelte. Talán nem is hallotta meg.

Figyeltem vacsora közben. Valami nagyon elrontotta a kedvét. Foghorn halála, az, hogy kihagyták abból a névsorból, amiben az ő neve nagyon is benne volt, vagy Zsarnótzay állapota, nem tudtam eldönteni. Viszont azt világosan láttam rajta, hogy erősen próbálja helyreállítani hangulatának eredeti állagát. De egészen más sikerült neki.

Lassan, nagyon lassan evett, és egy szót sem szólt közben. Elképesztő gondossággal állította össze a rántott hús, a vegyes köret meg az uborkasaláta arányait, ügyesen ráapplikálta a keveréket a késével a villa domború hátára, minden falatra külön odafigyelt, számtalanszor átrágta mindegyiket, és csak akkor nyelt, amikor már aligha lehetett a szájában más, csak valami nagyon puha, szinte folyékony, tulajdonságok nélküli, homogén pép. Ivott rá egy korty vizet. A dobostorta-kockácskákra meg Cinzanót. És csak aztán a fekete. Temérdek cukorral, rengeteg tejszínnel. Minden kortynál lehunyta egy pillanatra a szemét, mintha tényleg olyan elképesztően jó ízű lenne az előre lefőzött termoszlötty. Megértettem, de alig győztem bevárni.

Elfogadtam a kínálást, csakis az ő kedvéért. Utálom a szivart. Nyilván azért, mert nem értek hozzá. Vagy azért nem értek hozzá, mert utálom. Mindegy. Gyere, Deni, menjünk ki. Mondanék én neked valamit.

Kimentünk a kertbe. Lágy és illatos volt a sötét. Leültünk hátul egy súlyos fapadra, szívtuk a szivart. Meglepően jó volt. Nem csípte a nyelvet, néha-néha picit le is lehetett tüdőzni, és végeredményben olyasféleképpen módosította a tudatot, mint a nagy, ritka whiskyk egy jó pohárból: biztos nyugalmat kínált, és tiszta távlatokat. Már majdnem a felénél jártunk, amikor Nosztávszky végre megszólalt. Nem úgy volt az, Deni. Semmi sem úgy volt. És én most azt szeretném neked elmondani, hogy hogyan volt valójában. Nem mintha nem lenne most már teljesen mindegy. De én azért azt szeretném, ha legalább te tudnád. Ha legalább egyvalaki tudná, hogyan is történt valójában. Beleszívott a szivarjába, a füstöt kifújta az orrán, aztán nekilátott.

Vannak fenntartásaim az efféle férfias nekibuzdulásokkal kapcsolatban. De azért megpróbáltam ott a padon teljes erőmből odafigyelni rá. Mondjad csak, Noszta. Mondjad.