SZŐCS PETRA

KÉTVÍZKÖZ

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Szőcs Petra, 2013

Felelős szerkesztő Király Levente

A borító Szilágyi Lenke fotójának felhasználásával készült

ISBN 978-963-14-3163-6

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekony.hu

CEREMÓNIA

Anyámnak nincsenek barátai,

így estefelé, ha kijön a templomból,

vastagon magára keni dán púderét,

és egyenesen ellenségeihez tart.

Kedvesen beleszól a kaputelefonba,

fölmegy, a konyhában leül

– sandán néz az elzárt nappalira –,

régi sebeket nyit fel,

majd megmutatja az anyajegyeit.

Nemsokára üvöltve távozik.

Ellenségei nem tudják,

hogy anyám ezután a sportpályára megy.

Kezében lefelé fordított, száraz virágcsokorral

boldogan futni kezd.

LEVÁLÁS

A kis csillámok a házfalon,

le akartam kaparni őket,

meg gyűjtögetni,

de mindig bementek a bőröm alá.

Pedig mással nem nagyon játszhattunk.

Rorónak retinaleválása volt,

ezért nem futkoshatott.

Hegedülnie kellett,

és templomba járnia.

Erről sohasem mesélt.

Cucu bácsi mindig megverte Rorót,

aztán levágta a haját,

azt mondta, válltól amúgy is elkopna.

A takarítónőnket Kati néninek hívták,

a Roróékét Koti néninek,

mindketten korán keltek,

és szürke kontyuk volt.

Roró csak a nagyszobában játszhatott,

a vitrint nézte, és

porcelánfigurákat utánozott.

Nem futkoshatott,

de szoknyát sem vettek neki.

Arról álmodozott, hogy balerina,

és verik, hogy lefogyjon.

Cucu bácsi angoltanár volt,

Roró Daddynek szólította,

de nem sokat beszéltek.

Aztán teltek az évek,

Daddy szívrohamot kapott,

Roró emigrált Kanadába,

nem vált le a retinája.

A csillámokat vörösre festették az új lakók.

HONVÁGY

Nagyanyám sosem állt háttal Tatának,

félt, hogy meglátná nagy,

galambszürke szárnyait.

Tata csak ült az asztalfőn,

és kérte a sót, az ezüstvillát,

add ide, ha már állsz,

kérek még egy kis tököt,

Magrit… Margitkám.

Nagyanyám már rakta is elé,

csak egyszer fordult meg a fejében,

hogy elrepüljön, és

hogy mi lett volna, ha valóban

Magritte-nak születik.

ALKATI KÜLÖNBSÉG

Anyám szégyelli magát miattam,

mert pizsamában fogadtam a vendégeket.

Ők tapintatosan esznek, és

bár kilóg a hasam, arra gondolok,

hogy valamikor szebben is tudtam repülni,

forogtam, bukfenceztem a levegőben,

a karomat is megfelelően használtam,

és ízléssel ereszkedtem le

a szekrény tetejére, fél térddel.

És bár most alacsonyan szállok,

mint a Trabant füstje,

azért anyám ne miattam szégyellje magát.

ETETÉS

A hátsó asztalnál keserű az ebéd.

Ő nem tud enni, fél nyelve hiányzik,

nekem nincs étvágyam, de már megrendeltük.

Egyél csak, én nem vagyok éhes,

az is jó, ha beszélgethetek valakivel.

Már a másik keze is hiányzik.

Nehezen görgeti a szavakat.

Előre tudtam, hogy ez lesz:

nálunk mindig a haldoklók ülnek az asztalfőre.

Halcsíkos káposztát egyél, azt nagyon jól készítik,

és beszélj hangosan a pincérrel.

Az utolsó fogásnál már a szemhéjait is levették.

Egyél szívem, egyél, mert kihűl.

De nem akarok enni,

a mákos tésztaszálak

pepita férgek a tányéron.

Mire kihozzák a számlát,

már nem ül ott senki.