TUOMAS KYRÖ

A koldus és a nyúl

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Tuomas Kyrö, 2011

Hungarian translation © by Huotari Olga, 2013

Felelős szerkesztő: Király Levente

Cover art by Elina Warsta © Solmu Oy, Finland.

All rights reserved.

ISBN 978-963-14-3153-7

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET

amelyben megtudjuk, hogyan lesz Vatanescuból

vendégmunkás, miképpen mond le a húgáról,

és hogyan grillezik

Persze lett volna más választása is: hősünk lophatott volna autókat, gyűjthetett volna rézhuzalokat a telefonvezetékekből, vagy eladhatta volna a fél veséjét. De az összes rossz ajánlat közül Jegor Kugaré volt a legjobb. Egyéves munkaszerződést kínált, ingyenes kiszállítást a helyszínekre, és munkát a húgának is, neki még új fogakat és egy mellimplantátumot is.

Vatanescu írt egy cédulát volt feleségének, megígérte, hogy majdani jövedelmével arányosan küldi a tartásdíjat. A válást követően valamelyest megromlott a viszony Vatanescu és a kis Miklós anyja között. Kissé bűzlött a dolog, pedig jóindulatú emberekről volt szó. De ha elmúlik a szerelem, sok jelentkező van a helyére: irigység, keserűség, bosszú, nyavalygás, undokság.

Vatanescu leült az ágy szélére, ahol az anyja aludt, anyja vállára hajtva fejét pedig Miklós.

Vatanescu lehúzta fia jobb lábáról a zoknit, és lerajzolta egy papírra a gyerek talpának körvonalait.

Megkapod a futballcipőt.

Apa megszerzi neked a futballcipőt.

A rozsdafoltos kisbusz délről indult észak felé, a sebességváltó szenvedett az emelkedőknél, a fék szikrázott a lejtőkön, az utasok meg igyekeztek kitartani az autó hátsó részében. A terroristajárgány azonos évjáratú volt Vatanescuval és a holland totális futballal – egészen pontosan abban az évben készült, amikor Vatanescu egy villanásnyi szabadságot látott. Hazájának egyetlen televíziócsatornája ugyanis minden este a diktátor beszédét sugározta, de egy este ezt a felfuvalkodottságot egy villanásnyi Monthy Python szakította meg. Mi történt, mi a csuda röhögnivaló van a Hülye Járások Minisztériumán?

Vatanescu anyja mellére tapasztotta száját, Nadia Vatanescu a tévét bámulta, és az anyatejjel egy cseppnyi szabad világ, észtől megszabadult világ fröccsent a fiába.

Vatanescu a kisbusz hátsó részében nővére kezét fogta.

Ha tudnálak, megvédenélek.

Előbb magáról kell gondoskodnia az embernek.

Te mindig gondoskodtál rólam.

Klára Vatanescu nagyanyjára, Murdára ütött: házsártos és gyakorlatias gazdasszony, bizonyos körülmények között szívós nomád, más esetben külügyminiszter, ebben a számára egyetlen valóságban a szegénynél is szegényebb nő, aki egyetlen árucikkén ül. Vatanescu a hátsó ajtó apró ablakán át az idegen templomtornyokat és a távoli falvakat figyelte, ahol ismeretlen emberek laktak teflonsütőikkel és tárhelyes dekódereikkel, emberek, akiknek ebédidejük, iskolaidejük, párzási idejük, terveik, lakáskölcsönük, nyugdíjkorhatáruk, sírhelyük van, emlékbeszéd és virágok a sírhalmon – ez a teljes csomag.

Vatanescu kinyitott egy konzervdobozt; a Jegor Kugarral kötött utazási szerződés teljes ellátást biztosított, ez a függőágyat és a húskonzervet jelentette, amelyeket 1974-ben gyártottak, származási országként SWE volt feltüntetve rajtuk. A konzerveket az atomháború utáni túlélésre készítették, de a vásárló bánatára ez a háború sosem tört ki. A dobozok szavatossága lejárt az atomfegyvermentes északon, így a svéd hadsereg visszárusította ezeket annak a valakinek, akitől egykor megvette, aki aztán eladta a nemzetközi bűnözőknek, akik a bérmunkaerőt etették vele. A húsipari termék Vatanescu nyelőcsövén át a gyomrába került, ott bugyborékolt egy ideig, és görcsöt, majd szeleket okozott.

Valahol a távolban repülőgépek szálltak fel és le, amikor Klára a következő napkeltekor elhagyta a járművet. Vatanescu a kisbusz vékony falán át prémiumkategóriás autó hangját hallva a hátsó kis ablakhoz kúszott. Pudas, az egyik utastárs panaszkodott a bűz miatt, amit vágni lehetett volna azzal a konzervnyitóval, amit a dobozokhoz használtak.

Talán kibírod a fing szagát.

Tőlem most veszik el a nővéremet.

Kietlen vidék. Az autó mellett fiatal férfiak álltak, akiket, hogy őszinték legyünk, csak tahóknak lehetett nevezni. Napszemüveg, az 1990-es évek kötekedő bunkóinak kedvelt joggingnadrágja, zselézett, lenyalt haj. A tahók a filmekben látott gengszterekre próbáltak hasonlítani – hiába: valódi lényük és problémáik az országhatárokon át is elkísérték őket. Lengyel pancserek, az ukrán hadseregből elbocsájtott ujjtörők, türkmén iskolai verekedők. Albán üldözöttek, akikből az élet első osztályú seggfejeket kovácsolt.

Vatanescu látta, amint az egyik tahó kinyitja a Merci ajtaját. Klára a hátsó üléshez hajolt, és Vatanescunak eszébe jutott, hogyan tanult meg úszni.

Nem tudok, engedj el! Félek a víztől! De mégis… tudok. Tudok!!!

Vatanescu a kis ablakhoz nyomta ujjait, a Merci elhajtott, Jegor Kugar visszaült a kisbusz fülkéjébe, ahonnan kazetták zörgése hallatszott, majd egy perc múlva a Scorpions zenéje.

A szép emlék szép marad a rossz pillanatokban is?

Mintha az égen ment volna a kisbusz, alatta a tenger hullámai, a felhők alacsonyan, a tengeren hajók, konténereikben mindenféle áruval. Távcsövön át látni lehetett volna azokat a Fülöp-szigeteki, vestersundi és kotkai tengerészeket, akik holnapi kenyerüket keresték meg, vagyis a kölcsöntörlesztés kamatát, vagyis egy nagy üveg Absolut vodkát, vagyis tartásdíjat, vagyis azt a plusz ezrest, ami elég arra, hogy a család eljuthasson Thaiföldre. Korábban a perverzek utaztak a thaiföldi strandokra, mostanság a családok.

Kinyitották a kisbusz hátsó ajtaját, Pudast és Tadast kihívták. Egy stockholmi lakótelep metróaluljárója lesz a munkahelyük, irány oda, ott elboldogulhat a prekambrium-kori finn kirekesztettek élcsapata.

Más nem maradt már a kisbuszban, mint Vatanescu és Jegor Kugar. A szótlan páros a vezetőfülkében ült, a GPS kalauzolt a kereszteződésekben és a sávváltásoknál, a kanyarodásoknál, célpontjuk a kikötő volt, ahol Jegor felhajtott a komphajóra.

Kiléptek a folyosóra, a VIKING LINE nevű világba, és a zsúfolt liften leereszkedtek a legolcsóbb kabinok szintjére.

Az ágyak a kabin egymással szemközti falain voltak, Vatanescu elhúzta a függönyt, de mögüle hiányzott az ablak. Az elhelyezkedés nélkülözte azt a tüzes várakozást, amelyre mindenki emlékszik, aki hajós osztálykiránduláson részt vett. De talán így elmaradt az azt követő kimerültség és annak a szomorú ténynek a konstatálása, hogy a szüzességet sem sikerült elveszíteni.

Jegor Kugar cigarettára gyújtott a dohányzást tiltó tábla mellett, levette a cipőjét és körözött párat a bokájával, akár egy normális ember, mint egy ismeretlen utastárs, akinek a gonoszságon kívül jó tulajdonságai is vannak. Vatanescu felmászott az ágyára, és kinyújtózott a matracon.

Tiszta ágynemű.

Paplanhuzat.

A hajó nyikorogva elindult a kikötőből; távolabbról mély motorzúgás hallatszott, a szomszéd kabinból az ifjúság sörgőzös nevetése, mindkét nemé vegyesen. Jegor Kugar márkás tréningruháját márkás öltönyre cserélte, és a tükörben ellenőrizte külalakját, életveszélyesen hülye arckifejezése azonban nem változott.

Közölte, hogy üzleti találkozóra megy a felsőbb szintre, és emlékeztetett az utazási előírás és a munkásszerződés apró betűs részeire: ha Vatanescu elhagyja a kabint, Vatanescu meghal. Jegor lő, pontosította Jegor, és a hóna alá rejtett pisztolyra mutatott.

Úgy nézek ki, mint akit fenyegetni kell?

Még egy csésze kávét sem engedhetek meg magamnak.

Megengedhetem magamnak, hogy ellenkezzek egy sima képű orosszal?

Vatanescu mindig bajban volt az autoritásokkal; a tanárok élénk tekintetében rosszalkodást láttak. Egy idő után kialudt a csillogás vagy kioltották, a fiúból férfi lett, és keveseknek ragyog a szeme 35 éves korában. Az apja elővette a vesszőt, amikor a kis Vata rosszalkodott, vagyis megvalósította igazi természetét: szétszedett és összerakott. De nem volt képes megverni a gyereket, inkább elégette a virgácsot a tábortűznél, és egy bögre forró kávét kínált, meg nyárson sült malacbőrkét, a csemegék csemegéjét, amit az északi országokban nem értenek már meg, mert ott az ennivalón nem szabad látszania, hogy valaha élt.

Az anyja meghúzta a haját és megpofozta, pedig biztosan szerette, és tekintetében felismerte az életkedvet.

Ahogy becsukódott a liftajtó Jegor mögött, Vatanescu kilépett a kabinból a folyosóra. Pár perc múlva a hatodik emeleten ült egy forgószékben. A taxfree boltban üvegek csörömpölése, játékautomaták elektronikus zaja és pénzérmék potyogása, sistergések, zörejek, gyerekek visítása, bömbölése. Vatanescu nem vette észre azt az elkülönülést, amely pedig a napnál világosabban látszott a hajón, akár a sör és a habja. A padlószőnyegen kétfajta ember csoszogott és tipegett: egy rövid lábú, komor, tömpe orrú csoport, akiknek a gyerekei a szüleikre hasonlítottak. Ezeket finneknek hívták. Volt aztán egy hosszú lábú, vidám, vékony orrú csoport, itt a szülők hasonlítottak a gyerekeikre. Ezeket svédeknek nevezték.

Vatanescu forgott a széken. Alultáplált nők haladtak el mellette százkilós utódaikkal, akik lihegtek a lépcsőn, üdítőt ittak, és kizárólag követeléseik voltak szüleikkel szemben. Vatanescu könnyedén rúgott egyet a lábfejével, a szék ismét fordult egy félkörnyit. Éttermek, bárok, aztán a vámmentes bolt. Vatanescu felállt és kinézett a tengerre, sötétedett. A hullámok fehér szegélye, szigetek fényei. Ő pedig itt, a hajón, amely egy bevásárlóközpont és lakótelepi épület kombinációja.

Vatanescu elosont a svédasztal étlapját vizsgáló főpincér mellett, és ugyanúgy megpakolta a tányérját, mint mások. Majonézes saláták, lazac minden formában, sült húsok, felvágottak, kolbászok.

Leült az első szabad helyre, szemben vele egy idős házaspár, Pentti és Ulla, vagy Holger és Agneta, a fene fogja azonosítani őket, mert a nevüknél fontosabb volt a pillantásuk. Borsót szedtek a villájukra és bájosan mosolyogtak, jelentőségük és közelgő haláluk tudatában. Jelentőségük csak kettejük számára volt; ha egyikük eltávozna, a másik összecsomagolna és követné. Ma még mindketten úton vannak, múltjukkal együtt, minden napjukkal 1938 tavaszától. A rákok, a sülthússzeletek és a kis vörösboros poharak fejezték ki az élettel való megelégedettséget.

Miklós a kolbászokkal kezdené. Még évek múlva is emlékezne rá, hányat evett.

Kecsap és még több kecsap. Pillantásával köszönné meg nekem, én pedig megígérném, hogy van időnk a játszótermen át az autósjátékon át a taxfreebolton át menni vissza a kabinba.

Vatanescu gyomra nem bírta a svéd atomháborús étel után az összészaki, túláradó tobzódást. A test és a lélek túl gyorsan teletömött proteinraktárai néhány percen belül hasmenés formájában ürülnek ki. Vatanescu udvariasan biccentett Penttinek és Ullának, vagy Holgernek és Agnetának, majd futva elindult a kabinba.

Ha Jegor Kugart megszondáztatták volna, olyan másfél ezreléket fújt volna bele. Ebből kifolyólag az után érdeklődött, tud-e Vatanescu vezetni. Vatanescu bólintott, annak tudatában, hogy ha nem szól egy szót sem, kevesebb hibát vét.

A volánnál ülve hagyta legördülni az autót a hajó gyomrából a kint derengő világosságba, és ebben a világosságban a világosságon kívül érezte magát. Jegor utasításának megfelelően a zöld vonalat választotta – nincs elvámolnivaló, nincs mondanivaló, csak titkolnivaló, és nagyon nehéz a sebességváltóval kettesből hármasba kapcsolni. Jegor Kugar bepötyögte a navigátorba a célt, a készülék válaszolt, hogy a távolság valamivel több egy kilométernél.

Mögöttük Pentti és Ulla vagy Holger és Agneta hajtott ki a hajó gyomrából a mindig előírásszerűen szervizelt Nissan Primerában, amelynek a vezetője, az anyósülés utasa, sőt maga az autó is tudta, hová kell menni. Ha megállna Pentti szíve, az autó a háza udvarába vinné a halott férfit, a vidéki olajfűtéses családi házhoz, amelyben a helsinki olimpia óta minden bútor ugyanazon a helyen áll. Csak a hetente megjelenő női magazin helye változik, a tévéasztalról az újságpapírkupacba kerül, amit spárgával összekötnek, és a junior focicsapat papírgyűjtőinek adományoznak.

Vatanescu ismeretlen utcákon vezetett, mellette ismeretlen férfi ült. A nap vakított a piszkos szélvédőn át, nehéz volt megkülönböztetni a közlekedési lámpákat, s miközben erre koncentrált, Vatanescu elfelejtett másra figyelni.

Hirtelen egy nyúl rohant át az úttesten.

– Gyorsíts, üsd el, öld meg! – ordította Jegor.

Vatanescu elfordította a kormányt, a nyúl eltűnt, de megmaradt Jegor Kugar ki nem tört dühe, hogy valaki ellenszegült a parancsának.

Nem ütjük el az életet, az életet kikerüljük.

A művészeti múzeum és a kolbászos ház kereszteződésénél Jegor kirúgta Vatanescut a kisbuszból, egy papundeklidarabot és egy üres kávéspoharat dobott utána. Aztán gyors bevezetés következett az elvégzendő munkába, miszerint a betegszabadság ismeretlen fogalom, a fizetett szabadságot és a munkanélküli-segélyt el lehet felejteni. Jegor hitt az amerikai elvekben, mostantól Vatanescu csak magára számíthat. Szemet lesütni a földre a teljes munkaidő alatt. Kivert kutya testhelyzete és arckifejezése. Koldus arcán a mosoly rontja a hitelességet, és apadó bevétel formájában mutatkozik. Ébressz sajnálatot és bűntudatot, akkor irgalmat kapsz. Az irgalom pénz, az irgalom a legmenőbb a protestáns vallásban és a puhány szociáldemokrata létben. Az északi országokban alacsony az emberek sajnálatküszöbe, éppen ezért húzzák a garasok a zsebet.

– Mi segítünk, hogy könnyebb legyen a teher – magyarázta Jegor. – Az adakozónak jókedve lesz. Nekem 75 százalék, neked 25.

A papundeklidarabra az volt írva, hogy milyen nyomorult körülmények között él a koldus, gyermekei szenvednek, ő mélyen vallásos és céljai vannak, nem túl nagyratörőek. Jegor elmagyarázta, hogy ilyen történetekre szükség van, így lehet lélekkel megtölteni a száraz és történelem nélküli árucikkeket. A történetek közelebb viszik a terméket az ügyfélhez, a vevőhöz és az adakozóhoz.

Mosolyszünet, fapofa.

Vatanescu rögtön fájdalmat érzett, nehéz volt egyenes háttal ülni. Az idő lelassult, a percek óráknak, az órák egy emberöltőnek tűntek. A papírpohárba néha belepottyant egy-egy pénzérme. Vatanescu szerette volna megköszönni és mosolyogni, de a trükk a kifejezéstelen arc volt, a szomorúság és a félelem. Legjobb lett volna megejtően rondának látszani.

Ahogy sötétedett és este lett, Vatanescu szeme le-lecsukódott, az álla a mellkasának ütődött, aztán elszunnyadt, álom és ébrenlét között ingadozott, mígnem horkoló REM-álomba merült. Olyan képeket látott, melyek kiindulópontja nem volt világos számára. Faaprítás, faúsztatás, hídépítkezések, egy busznyi ember útban a csoportos öngyilkosság felé. Határozott férfiak egy északi országból, akik számára minden lehetséges, ha kitartóak, innovatívak és hajthatatlanok. A furcsa álomnak Jegor vetett véget, Vatanescura förmedve közölte, hogy most aludta át az ebédszünetét.

Első hivatalos munkanapján romániai koldusként Vatanescu öt euró nyolcvanöt centet, egy játék autót és négy cigarettacsikket keresett. Ráadásként vacogást, éhséget és megmerevedett ízületeket. Összehajtotta a papundeklidarabot, a pénzt egyik zsebébe, a koldulópoharat a másikba dugta. Belső zsebében a Jegortól kapott munkabeosztási lista volt, térkép és villamosmenetrend.

A metrótérkép egy egyenes vonal volt, így a szolgálati lakást éjfélig megtalálta. Szélfútta tér, hármas számú lakókocsi, az álmos bűzben fel-felizzó cigarettavég. Vatanescu szatyrát és a maradék konzerveket az üres ágyra tette. A dohányos Balthazarként mutatkozott be, de Vatanescu akkor már aludt.

Vatanescu a salakra rázta reggeli vizelete utolsó cseppjeit, és igyekezett felfrissíteni emlékezetét, hogy megértse, hol van és mi célból. Milyen események maradnak az álomban, és mik válnak valóra. Lakókocsikat, gyanús villanyvezeték-kapcsolásokat, egy bódét és egy grillsütőt látott maga körül. Egy hordóban tűz égett, fölötte kávéskanna, a horizonton a város körvonalai derengtek. Balthazar is teljes valójában látszott, nem csak hang alapján elképzelt képként. Az öregnek hiányzott az egyik keze és az egyik lába.

Balthazar válaszolt Vatanescu fel nem tett kérdésére. Elmondta, hogy a kezét és a lábát elhagyta az úton, ahogy mindig elhagyunk valamit, ki az óráját, ki a szívét, ki pedig a kabátját a ruhatárban. Aztán egy köteg újságot nyomott Vatanescu ölébe, és felvilágosította a réteges öltözködés fontosságáról. A ruhák alá annyi újságpapírt és papundeklit kell dugni, hogy a mozgás nehézkessé váljon. A gyorséttermek mellékhelyiségei jó melegedők, de Jegor besúgói elárulják főnöküknek az engedély nélküli eltávozást. Törvényesen naponta egyszer lehet vécére menni, és ha ezt a szabályt megszegik, pelenkát kell használniuk. Pénzért lehet gyapjút és pelyhet venni, de ha ezek kilátszanak a rongyok alól, az alamizsnát adó becsapottnak érzi magát. A koldus nem engedheti meg magának a stílustörést és az anakronizmust sem, a koldus rongyos szoknyája alól nem villanhatnak ki a Manolo Blahnik luxuscipők, de még finn márkák se.

Vatanescu felszállt a metróra, ácsorgott a mozgólépcsőn, leült a munkahelyére. Mától fogva esett az eső, eljött az ősz, ami vidéken áttetsző levegőt, a vörös és a sárga minden árnyalatát jelentette, és szemétégetést az udvarokon. Városban az ősz a hidegebb, nedvesebb és szürkébb időt jelenti. Vatanescu igyekezett kikapcsolni az agyát, de valamilyen kép, egy járókelő vagy hang gondolatokat ébresztett benne.

Ha elfelejtjük a térdfájást, a vizelési kényszert, a honvágyat és a szégyent, akkor ez a világ legunalmasabb szakmája. Futószalag-munka, ahol nem mozog a futószalag, a dolgozó tétlen, viszont a világ mozog. Vajon hány építőmunkás szereti a munkáját? És hány aktatáskás ember és hány kosztümös nő?

Megteszik a magukét, hogy megkapják a magukét.

Ne aggódj, Miklós, megkapod a focicipődet.

Ha pénzérme esik a pohárba, minimális fejmozdulattal kell kifejezni a köszönetet. Egy szót sem, főleg nem angolul, ezt tanította Jegor. Nem szabad kilépni a szerepből, olyan embert kell játszani, aki teljesen elveszett, aki semmit sem ért és semmit sem tud. Meg kell őrizni az egy karnyújtásnyi és két kultúrányi távolságot, a koldusnak és az alamizsnaadónak másnak kell lenniük egymás számára. Az ismerősségből alkalmazkodás következne, kölcsönös megértés és megoldás. Bad for business.

Egymástól megkülönböztethetetlen járókelők, egyikük sem állt meg. Egy gyerek Vatanescura mutatott, és megkérdezte a szüleit, mi ez, válaszként a vállánál fogva elhúzták. Egy középkorú férfi leköpte Vatanescut. Egy idős nő keresztet vetett rá, és vallásos újságot adott neki.

Egy átlagos munkanap nettó bére másfél euró volt, ebből egy Miklósé. Az éhség kínozta, ötven centért két medvecukorrudat lehetett venni a belvárosban. Aki éhezik, az mindig fázik, aki éhes és fázik, az influenzás lesz, aki éhezik, fázik és influenzás, nagyon rosszul dolgozik. A sötétség meghatványozódik, az embert nyomasztó gondolatok kerítik hatalmukba.

Hogy juthat bárki eszébe ilyen égtájra jönni?

A szél kínzás. A latyak behatol a bőr alá.

Vatanescu számításai szerint egy hónapra való atomháborús konzervje volt még, de egy napon Balthazar megette az utolsót. Azt mondta, nem bírt a kezével és a szájával, ellenkező esetben nem vett volna a szájába ilyen szart.

Éhség, mindennek a kezdete és vége. Vatanescu a nyikorgó metrón ült, és egy néhány paddal odébb ülő gyereket bámult, pontosabban a hamburgert, amibe az beleharapott.

Épp amikor Vatanescu a sült krumplira akarta vetni magát, a metró megállt a Magányos Férfiak Megállójában, és Vatanescu egy szemeteskonténert vett észre egy emeletes ház udvarán.

Kilépett a szerelvényből, és a szemetes felé indult, amelynek az oldalán emberek másztak fel. Ugyanezek az emberek pillanatokon belül teli nejlonszatyrokkal ugráltak vissza az utcára. Vatanescu is átvetette magát az oldalfalon. A konténer olyan volt, mint egy mesefilm sötét erdejében a csokoládévilág. Hússzeletek, kolbászok, gyümölcslevek, felvágottak, kenyerek, gabonapelyhek. Fűszerek és furcsa, kásával töltött pirogok, karamellek és kondomok. Minderről készek voltak lemondani csak azért, mert a termékekre nyomtatott dátum találkozott a naptárban szereplő dátummal.

Vatanescu gyűjtött és vadászott, és este a grillen már egy másfél kilós tarja sült. Vatanescu és Balthazar paprikát és disznóhúst aprítottak, tejszínt kevertek és megfűszerezték az ételt, ahogy azt a gazdag ételkultúrákban tudják. Egy szó nélkül fogyasztottak el mindent, és mosolyogva mártogatták ki fehér kenyérrel a zsír- és olajmaradékot a papírtányérról. Teli gyomor, jobb hangulat. Bele a következő adagot a grillbe, és lehet ünnepelni.

Balthazar egy utasszállító hajóról szerzett italt a disznótorhoz. Az öreg ugyanis tudta, hogy a legfigyelmetlenebb alkoholcsempészek az Észtországból érkező hajók várótermében találhatók – tehát itt, a váróterem oszlopa mögött ragadt Balthazar egyetlen kezéhez három papírdobozos vörös és fehér örömnedű.

Az ember részegen több dolgot érez, mint józanon, az idő megsokszorozódik; ennek megfelelően Balthazar és Vatanescu nyugodtan töltötték újra meg újra kolduspoharukat, és beszéltek mindenfélét, lassan haladva a komolyabb árnyalatok felé. Balthazar az újnácikról mesélt, akik Magyarországon baseballütővel verték, és egy dán öregemberről, aki egész évre elég pénzköteget tett a poharába minden követelés, sőt minden magyarázat nélkül. Mesélt a családjáról, akiket már rég nem látott, és nem tudta, ki él még közülük, és hogy szereztek-e új gazdát, aki kicseréli a villanykörtét.

Ropogott a tűz, a bor melegítette Vatanescu gyomrát és kedvét. Balthazar motyogott valamit, hogy a világ összes embere közül az anyja hiányzik neki a legjobban; az a ronda szajha, akivel mindig veszekednie kellett.

A fiam nap mint nap olyan dolgokat tanul, amiket nekem is látnom kellene.

A fiam nap mint nap nem tanul meg dolgokat, amikre nekem kellene megtanítanom.

– Ne csinálj az életből romantikus problémát – mondta Balthazar. – Hétköznapi fecsegés mindig van. Egy háromemeletes ház tulajdonosa fecseg. A miniszterelnökök, a tanácsadók és a karizmatikus vezetők fecsegnek.

Balthazar kinyitott egy húsgombócos csomagot. Aztán grillszeleteket, mellé paprikát és fűszeres vajat.

Balthazar aggódott, hogy sosem fog hazaérni kolduló körútjáról; első külföldi kiküldetése az 1990-es évek elején volt, rögtön azután, hogy át lehetett menni a határokon, pontosabban rögtön azután, hogy ez kötelezővé vált a megélhetési lehetőségek és az állami támogatások minimalizálása miatt. Mindig úgy gondolta, hogy ősszel, télen, tavasszal még itt, aztán haza. De kár ezen bánkódni, most ünnepeljük a termésbetakarítás végét.

Valaki hozott egy tangóharmonikát, és Balthazar eljátszotta Mad Solsky polkáját. Aztán a Síró nyár végét. Játszott és játszott mindaddig, amíg Vatanescu ki nem dőlt, őt meg a lába nem bírta, és ott feküdtek a salakon egymást átkarolva, körülöttük a felbolygatott, kies telek.