Alissa Nutting

TAMPA

Alissa Nutting

TAMPA

– Egy pedofil tanárnő története –

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2013 by Alissa Nutting

Hungarian translation © Gömbicz Hanna, 2014

ISBN 978-963-293-329-0

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Minden jog fenntartva.

A könyv minden karaktere kitalált személy.

Bármilyen egyezés valóságos személyekkel

– legyenek azok élők vagy holtak –

vagy eseményekkel kizárólag a véletlen műve.

1

Az első tanítási napom előtt egy szemhunyásnyit sem aludtam. Egész éjjel hánykolódtam az izgalomtól, hiába maszturbáltam némán a saját térfelemen, az ágyban. Alváshoz a hálóing alatt selyemkombinét és finom bugyit viseltem, de szigorúan titokban, nehogy a férjem, Ford rám vesse magát. Ő úgyis csak tönkretenné a látványt. Rendívül mókásnak találtam, hogy a kívülállók pusztán a küllemünk alapján tökéletes párnak látnak minket. A bátyja például azt találta mondani az esküvőnkön, nem kis irigységgel a hangjában: „Egy génsorsoláson ti ketten kihúztátok volna a nyerőszámokat!”. És ő volt a vőfély. Még hozzátette, hogy olyan az arcunk, mintha photoshoppal retusálták volna, aztán jókívánság vagy zárszó helyett egyszerűen letette a mikrofont az asztalra, és visszaült a helyére. A kísérője erősen bandzsított, de ezt senki nem akarta észrevenni.

Női szemmel Ford a kelleténél vonzóbb volt, „túl jóképű”, ahogy az egyik diáktársam nyögött fel egy dupla randi után, „ha csak ránézek, máris tiszta lucsok a lábam köze!” Számomra a kora volt a legnagyobb gond: ha egy nő főleg a pénze miatt megy hozzá valakihez, az „áldozat” általában sokkal idősebb. Én huszonhat vagyok, ő nálam alig több. De harmincegy évesen mégis durván 17 évvel korosabb szexuális vágyam tárgyainál.

Bizonyos tekintetben már csak a gyűrűért is megérte férjhez menni – távol tartotta tőlem az őrülten nyomuló idiótákat, akikbe nap mint nap belebotlok. És még szép is volt. Ford zsaru, de a családjának van mit a tejbe aprítani. Reméltem, hogy a vagyon majd eltereli a figyelmemet, de nem: minden vágyam teljesült, kivéve a nemi vágyat. Csak néhány hete voltunk házasok, amikor már a falat kapartam, helyesebben kapartam volna, ha zöldövezeti kertes családi házunk nem lett volna olyan szépen kitapétázva. A vacsoránál úgy szorítottam a combom, hogy már fájt, mert attól féltem, ha csak egy kicsit is széttárom a lábam, kísérteties, átható sikoltás tör elő belőlem, és megrepednek az ólomkristály borospoharak. Nem lettem volna meglepve, ha ez megtörténik. Mert bennem olyan hangosan dübörgött a vágy, a halántékomtól a mellemen át a combomig futó elektromos áramkörön végigszáguldva, hogy elkerülhetetlennek gondoltam, hogy egy pillanatban megtestesül, a szeméremajkaim hirtelen úgy kezdenek viselkedni, mint a hasbeszélő bábuja; az életre kelt hús hallatja a hangját.

Nem bírtam másra gondolni, csak a srácokra, akiket hamarosan taníthatok. A serdülők iránti rajongásom 14 éves koromban kezdődött. Ekkor volt ugyanis Evan Kellernél a pincében az első szexuális élményem. Olyan maradandó nyomot hagyott, hogy még mindig színes, szélesvásznú emlékként él bennem. Evan fejletlenebb volt nálam és alacsonyabb is, úgyhogy szinte félistennőként magasodtam fölé, és ha smároltunk, le kellett hajolnom hozzá, a földi halandóhoz, hogy összeérjen az ajkunk. Termete miatt Evan volt felül, és olyan eltökéltséggel és atletikussággal lovagolt meg, mint egy háromszoros zsokébajnok. Utána bementem a mosdóba, és behívtam őt is: fogtuk egymást kezét, és ámulattal figyeltük, ahogy a szűzhártyám foszlányai a vécécsésze kék vizében úszkálnak. Mint egy akváriumban. Akár egy valaha népes faj utolsó fennmaradt példánya. Teli voltam energiával: úgy éreztem, újjászülettem.

Amikor Evan egy pár hónappal később hirtelen növekedésnek indult, csökkent iránta a lelkesedésem, és szakítottam vele. A középiskola alatt számos visszataszító idősebb sráccal randiztam, míg nagy nehezen leesett, hogy a számomra vonzó egyének bizony pár évvel le vannak maradva hozzám képest.

Az egyetemen a klasszika-filológiába vetettem magam, így találtam az ókori szerzők véres csatajeleneteiben pillanatnyi enyhülést a szexuális zaklatottságom elől. Harmadévben, egy sor visszatetsző randevú után megismerkedtem Forddal, szakot váltottam, felvettem a pedagógiát, így végre olyan hivatást találtam, melynek hála örökké tizennégy évesek között lehetek.

Nem lenne igazságos, ha Ford azelőtt csaphatna bele a lecsóba, hogy végre letudom az egyetemi és kistanári éveket. Aznap este fáradságot nem kímélve készülődtem: testestül-lelkestül tökéletes formába akartam lendülni. Mintha divatbemutatóra készülnék. Leborotváltam a lábam, a hónaljam, a fanszőrzetem, eperillatú testápoló krémmel kentem be magam, hogy a testem olyan legyen, mint egy frissen mosott, ínycsiklandó gyümölcs. Nem akartam, hogy olyan ízem legyen, mint egy harmincasnak; azt akartam, hogy a sikamlós nemi szervemnek olyan aromája legyen, mint a szinte színtelen rózsaszín borotvahabnak, a homokvörös színű mellbimbóimnak pedig mint a őszibarackos arcradírnak. A mellemre lemosható habmaszkot tettem, remélve, hogy abban a tíz percben, amíg leborotválom a testem, a bőröm beissza az illatát. A hab úgy megkötött rajtam, mint aprósüteményen a glazúr, izgatottságomat vékony, kemény páncél alá rejtve. Mikor leborotváltam az utolsó szőrszálat is, ámulva néztem, hogy a zuhanytálcából majd kidagad a hab és a szőr. Egyszer a gimiben a bálon láttam ilyen pezsgő, habos fagylaltos puncsot.

Elég csak belegondolni, milyen öröm lehet egyiküket gardírozni! Ki tudja, talán keringőzhetek egyik-másik belevalóbb sráccal a móka és frivolság leple alatt – mármint olyan fiúkkal, akik magabiztosan kézen fognak, a táncparkett közepére húznak, és csak amikor egymásnak feszül a testünk, érzik meg a ruhám alatt pulzáló illatfelhőt. Én finoman hozzájuk simulok, és pajzán kacagások közepette a nedves ajkaimmal duruzsolok, és ezzel rövidre zárom bennük az áramkört. Persze olyasmiket sugdosok a fülükbe, hogy semmiség az egész – mintha nem vettem volna észre a frakk alatt a csípőcsontnak feszülő, lüktető forróságot. A srác csak jól szituált lehet. Az a fajta, aki ilyesmiről soha nem beszélne az anyja vagy az apja előtt. Aki inkább célozgat, és majd csak felnőttként, a magány pillanataiban, sötét, részeg álmaiban ötlik fel benne ez a pillanat, valamikor, egy üzleti vacsora után valahol a prérin egy középkategóriás szállodában. Miután felhívja a nejét és beszél a gyerekekkel is, kicsomagolja a repülőgépen begyűjtött három-négy feles bourbont, beállítja az ébresztőóráját, és az ágyban ülve egyik kezével megmarkolja a növekvő-duzzadó nemi szervét… Csak akkor jut majd eszébe az őt addig kínzó emlék. Azt már mondtam, mit gondol? Hogy hallott az iskola falai között? Szólt az éppen aktuális toplistavezető sláger, amit később első munkahelyén hall majd, egy ruházati üzletben, ahol összehajtogatott pólókat árul a betévedő anyukáknak és gyerekeiknek, és akkor, a dal dübörgő eletroakusztikus hangjai között a fülébe súgom. „Pedig éreztem”. Ez jut majd az eszébe, hogy érezte, hogy a szavaimból egy meleg fuvallat mondatot formáz, hogy a lehelet ezer darabra hulljon a következő pillanatban, még azelőtt, hogy megértené, vagy az eszébe vésné. Valahol a lelke mélyén élete végéig azon a parketten topog, még mindig a mondat értelme után kutatva. Olyannyira, hogy ott a hotelben kész lenne bármit megadni azért, hogy újra azt érezhesse, minden rendben van – mert ezt vettem el tőle, hogy legalább biztos lehessen abban, hogy valaki kimondja végre: „tényleg megtörtént”. Mert én örökre megjegyeztem, és ő is majdnem biztos lehetne abban, hogy az ágyékcsontomat a pénisze makkjához nyomtam olyan erővel, mintha egy fényképet préselnék a fotóalbum borítójának műanyag vignettatasakjába, és a fülébe súgtam: „Hadd érezzem a gatyádba ömlő sperma illatát!”

A Jefferson gimiben a fél nyolcas iskolakezdés volt az egyik legtutibb dolog. A srácok még félálomban, a testüket az ösztöneik irányítják, nem a tudatuk. A tanári asztal mögül jól láttam, ahogy megvakarják a töküket a pad alatt, és hogyan szkanderezik bennük a szégyenérzet és az ágaskodó nemi vágy.

A másik, hogy az én osztályom nem az iskolaépületben kapott helyet, hanem mögötte egy konténerben, amelynek lelakatolt ajtaja volt és olyan hangos légkondicionálója az ablakban, hogy minden kiszűrődő hangot elnyomott. A júliusi tanszéki értekezleten, amit a kávézóban tartottunk, egyik tanárnak sem akaródzott ezt a melléképületet elvállalni, mert messze esett az iskolától és többet kellett gyalogolni odáig, viszont ha mosdóba kellett menni, ahhoz vissza kellett rohanni a főépületbe, és ha esett, egyik kézben az esernyőt tartva kilakatolni az ajtót. Én viszont, az igazi eminens, akire szükség van, jelentkeztem.

– Csapatjátékos vagyok – jelentettem be, és szélesen mosolyogtam. Rosen igazgatóhelyettes nyaka lángba borult, én meg lehajtottam a fejem, a tekintetem így pont az ágyékára irányult. Összeszorítottam a szám, és elkaptam a pillantását, majd sokat sejtetően rámosolyogtam, mintha azt üzenném a pillantásommal: „A csapatjátékos kifejezésről az jutott az eszébe, ahogy éppen gruppenszexelek, igaz? És milyen igaza van!”

– Kedves magától, Celeste – bólintott rá, de leírni már nem tudta, mert a toll kiesett a kezéből. Idegesen kapott utána, és megköszörülte a torkát.

– Mint említettem… – szólalt meg hirtelen Janet Feiglog mögöttem. Világtörténelmet tanított és bár fiatal volt hozzá, erősen hullott az amúgy is vékony szálú haja, amin a házilagos hajfestés nem sokat segített, sőt: a sötét hajtincsek között még inkább kiütköztek a világos fejbőrfoltok. De a baj nem jár egyedül: az ödémás lábát gumiharisnyába rejtette, amiben viszont a vádlija és a bokája úgy nézett ki, mint egy megviselt karton. – …az osztályokat rangidősség szerint osztjuk ki.

– Egyetértek! Én újonc vagyok itt. Ez így igazságos – villantottam a begyakorlott mosolyomat Janetre. Ő nem viszonozta.

Kivett egy sárga textil zsebkendőt a táskájából, beleköhögött, de közben le nem vette rólam a szemét, mintha egy jelenés lennék valami rémálomból, ami köddé válik, ha elég slejmet köhög fel a tüdejéről.

A konténerben elhelyezett osztályterem ugyanis azt jelentette, hogy a magam ura lehetek. Ha akarok, áttetsző függönyt szerelhetek fel, és bepermetezhetem a kedvenc parfümömmel, ahogy a görgős székemet is. Azt még nem sejthettem, melyik nyolcadikos lesz a kedvencem az irodalomórán, ezért csak találgattam a nevek alapján. Vuduzáshoz is folyamodtam: benyúltam a ruhám alá, a lábam közé, megnedvesítettem az ujjam, és azzal a láthatatlan tintával írtam fel a nevüket az első sorban álló padokra, remélve, hogy e kis varázslat, vagy épp a számukra láthatatlan feliratokat észlelő hormonjaik révén épp oda ülnek le. A tanári asztal mögött addig játszottam magammal, hogy már fájt, a szék tiszta lucsok lett, mindezt abban a reményben, hogy a levegő megtelik feromonokkal, és a kiválasztott diákoknak ez többet mond minden szónál. Szétvetett lábbal ültem a széken, a külső szeméremajkaim vészesen közel kerültek a fa éles pereméhez, és majdnem lecsúsztam a székről. A lábam között a csupasz forróság a hideg lakkrétegnek feszült. Azok a peremek! Ha nem vagyok elég óvatos, és nem kelek fel gyorsan, belevésődnek tejfehér combjaimba.

Az asztal téglalapja, ez a hosszú, lapos fafelület, amelyen kényelmesen végigfeküdhettem, szimbolikus jelentőséget kapott, hiszen tükörsima volt, négy sarka mégis jelezte, hol a határ. Minden alkalommal, amikor még iskolakezdés előtt betévedtem az iskolába, végignyújtóztam rajta, gerincoszlopomat a fához préseltem, a félbehagyott mennyezetre emeltem a tekintetem, és úgy ollóztam a lábammal, mint hóangyalkázásnál. Aztán felültem és szándékosan úgy szálltam le az asztalról, hogy a sarka a fenéknyílásomba fúródjon: hadd fájjon, ez a vigaszdíj. Addig csináltam, amíg az óráim el nem kezdődtek. Minden alkalommal, amikor lekapcsoltam az ablakba szerelt légkondicionálót és hazaindultam, olyan érzés lett rajtam úrrá, mintha a képzelőerőm motorját is lekapcsoltam volna: a beálló csendben átalakult a terem: a fantáziált pubertáskori testszagba a laminált lambériáé vegyült. A besütő napsugárban szálló krétapor áporodott lett, mintha a borostyánszínű fénysugárban repkedő porszemek megkövült bogarak lennének. Viszont ha ment a légkondicionáló, ezek a porszemek őrülten cikáztak összevissza, és úgy versenyeztek a felkavart levegőben, akár a hámsejtek, amelyek a gazdájukat keresik a teremben. Mielőtt kiléptem volna az osztályteremből, kidugtam a nyelvem, és belenyaltam a mézszínű fénybe, majd megnyaltam a szám szélét abban a reményben, hogy végre kielégülhetek, bármilyen kis mértékben is.

Aznap reggel, hogy elkezdődött az iskola, hajnali ötkor keltem: szinte lázas izgalomban. Kinyitottam a zuhanyt, fél lábbal a zuhanytálcába léptem, a másikat felemeltem, és a lábam között megbúvó lazacszínű szirmokat vizsgáltam a tükörben – már ameddig a sűrűsödő párától látni lehetett. A körmeim cseresznyeszínű négyzetei mint megannyi műanyag lapocska, csillogtak, a párás felületbe kapartak egy öt vékony csíkból álló utolsó ablakot, amelyen keresztül, mintha zsalugáteren lesnék be, még egy utolsó pillantást vetettem arra, ami kárt az éjszaka tettem magamban: a szeméremajkaim duzzadtak voltak és teltek. Előredöntöttem a csípőm, lábujjhegyre álltam, és elnézegettem őket: kitárultak, mint egy széttört szív. Lehetetlen volt nem érezni a rémületet, ahogy összezárultak és saját magukat ízlelhették csak – szirmaikon nem kapar, akár egy kis rovar, vékonyka kamaszujj. Talán enyhet találok a forró zuhany alatt. A srácok jártak az eszemben, akikkel most már csak órák kérdése, és találkozom. A mellemre kent gyümölcsös tusfürdő mámorító alkoholos párlatként oldódott fel a levegőben. Arról fantáziáltam, hogy belehelik a szőke fürtjeimbe dörgölt zöldalmás sampon illatát. Bár az illatosított habban keserű vegyi anyagok is voltak, onnan tudom, hogy amikor az egyik tincs az arcomba hullott, a számba vettem és szopogattam. Hamarosan annyira elszédültem, hogy le kellett térdelnem a zuhany alatt, ügyetlenül leemeltem a zuhanyrózsát a csőről és a fejét a lábam közé irányítottam, valahogy úgy, ahogy az utastérbe hulló oxigénmaszk után kaphat az utas a repülőgépen, amikor baljósan esik a kabinnyomás. Nem éreztem semmit, csak reménykedtem, hogy túlélem.

Megremegett a szívem, amikor indulás előtt még ellenőriztem az időjárást a tévében: rekordmagas páratartalmat ígért. Lefolyik a sminkem és odalesz a frizurám, gondoltam rémülten. A káromkodásomra Ford cammogott elő a hálószobából egy kisebb erekcióval, és az ablakhoz lépve hatalmasat ásított bele a felkelő napba.

– Sok szerencsét, kicsim! – kiáltotta. – Milyen szép a reggel!

Becsaptam magam mögött az ajtót.

Nem meglepő módon a tanáriban majdnem elviselhetetlen hőség volt. Deegan igazgató úr hívott össze minket, aki minden alkalmat megragadott egy-egy lelkesítő beszédre. Mint minden szónoklatában, most is az ugye-kérdésre mint retorikai elemre épített, és minden mondat végére odatette: „igazam van, ugye?”

– Szent ég! – sóhajtotta mellettem az ösztövér kémiatanár, Mr. Seller, és legyezte magát. – A kölykök sosem fogynak ki a munícióból, erre én átizzadt hónaljjal lépek a terembe!

Janet hangosan rágcsált valamit, gondoltam, müzliszeletet, de amikor jobban szemügyre vettem, kiderült, hogy aszpirint.

A legszívesebben kirohantam volna a tanáriból, és meg sem álltam volna az osztályomig: a korán kelők már biztos beértek. Izzott a tarkóm, az egész testem sóvárgott. Úgy bizakodtam, mint egy keleti menyasszony az elrendezett házasság előtt; nemsokára megismerem azt a valakit, aki pedig majd az utolsó porcikámat is megismerheti.

– Nem ellenségek – hangsúlyozta Deegan igazgató úr, mire a tanárok zöme erőltetett nevetésben tört ki.

– Mindjárt elhiszem! – vakkantotta Janet, és együttérzően biccentett, amire Mr. Sellers rövid nyakával úgy bólogatott, mint egy hullámos papagáj.

Janet hirtelen rám nézett, és a falhoz szögezett a tekintetével. A tanáriban az egyetértő udvarias kacaj háttérzsivajjá csitult, és Janet kihallotta a sikoltó nevetésből, hogy hallgatással fogadom a poénját, sőt, ami rosszabb, látta is, milyen fejet vágok hozzá: félreérthetetlenül gúnyos megvetés ült ki az arcomra. A sokéves gyakorlat a felső tagozaton természetfeletti módon finomította a hallását, és egyfajta gúnyérzékelővel ruházta fel. Amikor az arcomba bámult, gyorsan rávigyorodtam, de ő nem viszonozta.

– A mosdóban cigizést sem ötletszerűen ellenőrizzük! – folytatta Deegan.

Az órára néztem, és úgy tettem, mint aki fontolóra veszi a szavait. Harminc másodpercig bírtam, de amikor megfordultam, láttam, hogy Janet még mindig engem bámul. Amikor becsöngettek, még bedobott egy fél marék aszpirint, és a szeme sem rebbent.

– Gyerünk, csődörök! – kiáltotta Deegan.

Gondosan megválogatott szavain érződött a megjátszott szenvedély. Zárt ajtó mögül is hallatszott, hogy sok száz diák özönlik be az iskola folyosóira, és ebben a helyzetben úgy tűnt, kiáltása a hömpölygő csordára vonatkozik. Visszanéztem, láttam, hogy mosolyog, és lelkesen a magasba emeli a karját.

– Gyerünk, csődörök! – ismételte meg. A római Colosseumban kiáltozhatott így a néző, ha épp hangot adott nemtetszésének az emberi faj iránt.

A tanárok közül én léptem ki elsőként az ajtón. A folyosón tinik átható testszaga. Mindenünnen hangos kacajok, visítások harsannak, mint amikor valakit csiklandoznak. A kijárat felé vettem az irányt; túlzásba vitt kölniillat burkolta ködfelhőbe a fesztelenül fölényes baráti társaságokat, úgy csapkodták az alumínium öltözőszekrény-ajtókat, hogy az ember beleszédült: nyitották, csukták, majd újra nyitották őket, hogy majd frászt kaptam. Aztán elindult a verseny, hogy ki ér előbb oda az épületen kívüli osztálytermekhez, mint amilyen az enyém, és hömpölygött a tömeg az ajtó felé, mintha odakinn hamarosan egy híres együttes adna koncertet. Éltem az alkalommal, és az egyik diákom hátához préseltem magam, akinek a lába a zoknivonal felett volt lesülve – biztos tájfutó.

– Elnézést – súgtam bizakodva a fülébe –, meglöktek.

Vajon ez a sors keze, és ő lenne az?

Ahogy felém fordult, tiszta pattanás volt az arca, és én villámgyorsan elhúzódtam tőle.

Összeszorult a szívem, amikor megláttam, hogy két ostoba liba kézenfogva rohan az osztályterem felé. A névsorból tudtam, hogy tíz fiú és tizenkét lány lesz az osztályomban. Igyekeztem megedzeni a szívem: ha eleinte nem is adódik megfelelő lehetőség, ezen kívül még négy osztályban tanítok, és mindegyik újabb választást kínál. Nem állítom, hogy könnyű lesz: az én ideális partnerem, ismertem fel, olyan speciális személyiségjegyekkel kell rendelkezzen, aminek a felső tagozatos fiúpopuláció javarészt nem felel meg. Az erőteljes növekedés és a kifejlett muszklik egyből kizáró okok. Finom, szinte átlátszó bőre, kellően szégyenlős természete legyen; olyasvalakinek kell lennie, akiben a veleszületett önfegyelem garantálja, hogy megőrzi a titkot.

Az osztályterem ajtaja nehezen nyílt – mert az ablakba szerelt légkondicionáló vákuumhatást generált. A terem sötét volt és hideg. Két fiú, két gézengúz, a légkondi előtt álldogált, de amint beléptem, röhögve futottak a helyükre, felkészülve a papolásra (Halljátok, ti ketten! Tudjátok, hogy nem szabad hozzányúlni!), hogy szétültetem őket és kijelentem, hogy vakmerőbbek a többinél. Nem vettem őket alaposan szemügyre, de fél szemmel is láttam, hogy nem ők érdekelnek engem: két nyakigláb kamasz volt, pubertás előtti és utáni jegyekkel. Az egyikük bicepsze méterekről látszott, a másiknak meg fekete göndör hónaljszőrzete volt.

De a teremben voltak mások is.

Egyenesen a légkondicionálóhoz léptem, és addig álltam előtte, míg a mellbimbóm jól láthatóan megkeményedett. Egy pillanatra még a szemem is lehunytam. Meg kell őriznem a nyugalmamat, úgy kell tekintenem a diákjaimra, mint kivételes műtárgyakra, amiktől meg kell tartani a három lépés távolságot, nehogy eszembe jusson hozzájuk érni.

– Maga a tanár? – kérdezte egy fiú. A hangja kicsit mélyebb volt.

Megfordultam, és a légkondicionáló most a nyakamat fújta.

– Én. Nagyon meleg van ma.

Kitapogattam a kontyomban a ceruzát, de rájöttem, hogy még nem jött el az ideje, hogy leengedjem a hajam. Akit keresek, nincs itt, nem ebbe az osztályba jár. De azért bőségesen volt min legeltetni a szemem. Az elején még tudtam tartani magam, de akkor egy fiatalember a második sorban, mikor azt hitte, senki sem látja, kényelmesen a lába közé nyúlt és komótosan megigazította a tagjait, rögtön elöntött a pír, meg kellett kapaszkodnom a tanári asztalban, és igencsak össze kellett szednem magam ahhoz, hogy be tudjam fejezni a mondókámat anélkül, hogy kifulladt asztmásnak tűnjek.

– Mutatkozzatok be! – Siker! – Álljatok fel, menjetek oda mindenkihez, meséljetek a hobbijaitokról, a legsötétebb, legostobább félelmeitekről, vagy amiről akartok!

Ahogy alábbhagyott az izgalom, úrrá lett rajtam a félelem. A csinosabb fiúkák közül az osztályomban egyiknek sem vehetem semmi hasznát – mind majd kicsattan, és majd szétveti őket az önbizalom.

A második szünetre aztán rádöbbentem, hogy az osztályban nincsenek nyerők, így azon törtem a fejem az ebédszünetben, hogy ne dobjam-e be a törülközőt. Így még nagyobb kínszenvedésnek teszem ki magam, és remény sincs arra, hogy ezen enyhíthessek. Kénytelen leszek foglalkozni velük, naponta látni őket úgy, hogy egyiknél sincs meg a remény, hogy érdemes lenne bármit erőltetni. Lehet, hogy most kéne felmondani itt, és csak helyettesítést vállalni az ősszel, aztán tavasszal másutt próbálni szerencsét.

– Akkor nincs házi? – kérdezte az egyik diák kicsengetéskor. Sápatag arcában kis szeme és orra szinte elveszett, a fogszabályzója határozta meg a látványt. A legszívesebben a tükörhöz vonszolva kérdeztem volna meg tőle: hogy lehet valakinek ilyen az arca?

– Miért? Szeretnél?

Csak pislogott és az arcára volt írva, hogy tudja, ezért még széttépik. A többiek azonnal megérezték a vérszagot, és kifelé menet mindenfélét a fejéhez vágtak. Ez kedvemre való volt. A végén három srác hátramaradt; a tanári asztal előtt sutyorogtak és nevetgéltek.

– Sziasztok, akkor holnap találkozunk! – köszöntem el tőlük, amit a legbátrabb úgy vett, hogy ez felhívás keringőre.

– Kyle szerint a tanárnő szexi – vetette oda gyorsan, és a szavait röhögés kísérte.

A Kyle nevezetű jókorát taszajtott ezért rajta.

– Ne pofázz! – ő maga csak ennyit bírt kinyögni.

Suta vallomása arról árulkodott, hogy bár testileg kellően fejletlen, nem túl magas és kidolgozottan izmos, sajnos túlságosan is beképzelt és erőszakos. Akikben buzgott a vágy, azok nem bírtak magukkal. És nem bírták befogni a szájukat.

A harmadik nagyszünet előtti percekben akárhányszor nyílt ki az ajtó és lépett be valaki a kinti zsivajból, a szikrázó napfénytől és a várakozástól kiszáradt a torkom. Odakinn hét ágra sütött a nap, az osztályteremben viszonylag sötét volt, így a belépőnek az ellenfényben csak a kontúrja látszott, a vonásait nem lehetett kivenni; arca árnyékban maradt, igaz, a teste angyali körvonalat kapott, és minden egyes szőrszála külön ragyogott, mintha egy álomkép megtestesülése lenne. Azonban ha alaposabban szemügyre vettem őket, mind egy szálig csalódást jelentettek.

Jacket eleinte észre sem vettem: a teste aránytalan volt, elefánthoz illő lábakkal és arcéllel. Odajött a tanári asztalhoz, és sorolni kezdte, milyen könyveket olvasott a nyáron. Csak akkor vettem jobban szemügyre, amikor már becsengettek. Fiatalabbnak tűnt, egy számmal nagyobb kiadásban: állig érő világos haj, jellegtelen vonások és pokolian telt ajkak. A szeme sarkából figyelt engem, de amikor egy haverja odasúgott neki valamit, megjegyzést tett valamire, Jack elkapta a fejét és bólogatva röhögött, hogy aztán szégyellősen újra rám emelje a tekintetét. Zavarba jöttem, amikor belegondoltam, hogy aznap először vettem a lapot. Végre valaki felkeltette az érdeklődésemet. A neve szokványos, mégis érdekes: a vezetékneve is egy keresztnév volt.

– Jack Patrick?

Félénken elmosolyodott.

– Jelen! – mondta. Hangja udvariasan magabiztos, de nem beképzelt.

Ribike, Ribike{1}, gondoltam magamban. Hátranyúltam, és kivettem a ceruzát a hajamból. Megráztam, és a ceruza grafithegyét a nyelvemhez érintettem.

Amikor az utolsó óra után kiléptem az iskola kapuján, vakítóan sütött a délutáni nap. Hunyorogva néztem az iskolához köldökzsinórként vezető aszfaltutat, amit kifakított a nap, de a betonba kevert sódertől csak úgy csillogott. Az irattartó mappát magamhoz szorítottam, és hunyorogva figyeltem a szikrázó talajt, miközben körömcipőben a kocsimhoz botorkáltam a rücskös, napfényben úszó cukormázra emlékeztető úton.

– Egyre forróbbak a nyarak – szólalt meg mögöttem valaki torokhangon.

Még mielőtt meghallottam volna, megéreztem a cigaretta illatát. Felé fordultam, a homlokom elé emeltem a kezem szemellenzőnek, mintha tisztelegnék. A tanári parkolóban Janet Feinlog üldögélt kék lakóautójának nyitott ajtaja előtt, a fellépőn. Egyenesen előre nézett, a cigaretta leégett csikkje hídként lebegett az ujjai és a hét centi hosszan függő hamu között, ellentmondva a gravitáció törvényének. Nem tudtam eldönteni, hozzám beszél-e vagy csak magában, ezért egy gombnyomással kikapcsoltam a kocsim riasztóját, ami pittyent egyet.

– Mit nem adnék érte, ha egy héttel tovább tartana a nyár!

Remegő hangja árulkodott a lelkében zajló konfliktusról; szinte láttam magam előtt a mellkasát szorító bőr alatt a remegő gégéjét, amint majd kiugrik a helyéről, a löttyedt hasfala mögött dúló emésztő dühöt, amelynek lángját élvtelen évtizedek táplálták. Köhögött, és eleresztett egy halk, de kerek szellentést. Észre sem vette.

– Csak még egy kibaszott tinimentes hetet kértem volna!

A teste előregörnyedt, de rám vetette a tekintetét, és úgy fürkészett, mint egy lokátor, amelynek az a dolga, hogy felderítse, vajon érdemes volt-e felém fordulnia. Szegény srácok, akiket hozzá vezérelt a balsorsuk! Abban a korban, amikor az ember ráébred a női test jellegzetességeire, Janet Feinlogot is el kell helyeznie a rendszerben. Belegondolni is rossz! Idegesen felnevettem, mire a hosszú hamukukac a földre hullott.

– És ha idén jobb az osztály? – vetettem fel.

Pedig elviselhetetlen volt számomra a gondolat, hogy esetleg Janet osztályában szerencsétlen, félénk fiatal fiúk ülnek. Micsoda kiaknázatlan lehetőség! Kínzott a gondolat.

Megfordultam. Csikorogtak a kövek. Janet aszimmetrikus tekintete rám tapadt, és röntgensugárként pásztázott végig a lábujjamtól a fejem búbjáig, de olyan lassan, olyan módszeresen, olyan rigorózusan, hogy égette a bőröm.

– Egyáltalán hány éves vagy? – kurjantotta utánam.

Én le nem vettem volna a szemem a tömött iskolabuszokról, nem lehetett nem hallani a diákok izgatott, hívogatónak tetsző gyerekzsivaját. Janet Feinlog egy nagyot szívott a cigarettájából, de akkorát, amennyi füstöt nem is lehet kifújni: a füstfelhő teljesen beterítette nemcsak őt magát, hanem a furgonját is.

– Te még nem szültél, az tuti.

– Nem – mosolyogtam nem kis büszkeséggel. – Nem nekem való.

– Alkoholt már vehetsz?

– Hogyne – köszörültem meg a torkom. – Huszonhat vagyok.

– Így könnyű lesz átvészelni ezt az évet!

Bólintott, majd felállt, és körülményesen száznyolcvan fokot fordult, hogy be tudjon szállni a kocsijába; úgy totyogott, mint egy alvajáró borz. Gyenge felkarjával hessegette el a láthatatlan akadályokat, dühösen csapkodta a levegőt. Mielőtt a lakókocsivá alakítható furgon szőnyeggel burkolt lépcsőjére lépett volna, amely a búcsúzás legnagyobb erőkifejtést követelő része lehetett, a cigarettacsikket minden további nélkül a földre dobta. Az volt az érzésem, hogy azt sem bánta volna, ha egyesen a benzintartályba esik és elég, mint egy viking a temetésén. Azzal fellépett az első lépcsőfokra, és akkorát nyögött, hogy egy lógó seggű rozmár is megirigyelte volna.

– Hé! – kiáltotta, talán valakinek a furgonban, mert már nem láttam az arcát. Talán egy arra járónak.

Reménykedtem benne, hogy ez elvonja rólam a figyelmét, és sietve a kocsimhoz indultam. De nem elég gyorsan.

– Egyáltalán, minek tanítasz te a felsőben? – kiáltott utánam.

Hátrafordítottam a fejem. A furgon ajtaja tárva-nyitva, de Janet már elhelyezkedett a volán mögött, és a szélvédő mögül meredt rám. Kétségem sem volt afelől, hogy ha rosszul válaszolok, azonnal felbőg a motor, és Janet a gázpedálra tapos.

Könnyű lenne kitérő választ adni – fő a változatosság, vagy: olyan jó érzés, amikor látod, hogy egy gyerek megért valamit, tudod, amikor a szemén látod, hogy megvilágosodik –, ilyen sablonszövegekkel biztos nem tudnám Janetet levenni a lábáról, vagy legalább elaltatni a gyanúját. Sőt, ha nem vigyázok, keresztülhajt rajtam azzal a furgonnal, és kész. A főutat kémleltem, hogy jön-e autó. Csak hogy legyen tanú, ha a berozsdásodott spiné kivasal.

– Mert nyáron nincs iskola, satöbbi – vontam meg a vállam, és igyekeztem a lehető legtermészetesebb hangon beszélni.

A parkoló aszfaltja úgy izzott körülöttünk, mint a lábszárközépig érő ringó búzatábla. Borzalmas lenne, ha a furgonnal nem kivasalna, csak beletaposna a kátrányba, harmadfokú égési sérüléseket szenvednék, és tönkretenné az arcom. Felemeltem a fejem, de Janet eltűnt a szélvédő mögül. Lábujjhegyre álltam, és ekkor láttam, hogy egészen hátradöntötte az ülést és lefeküdt.

– Én is! – üvöltötte ki.

Izzadt a tenyerem, az irattartó kemény bőrkötése egészen felpuhult tőle. Legyezni kezdtem az arcom és a mellkasom.

– Én is így gondoltam – folytatta Janet –, mert olyan jó ötletnek tűnik, nem igaz? Kilenc hónap munka, három hónap szünet. Miért nem szólt senki, hogy egész nyáron azt várod, mikor ütik le a kalapácsot augusztusban? Ismered a Kút és az inga történetét?{2} Én sem, pedig minden évben tanítom, amikor a spanyol inkvizícióról van szó. Erről szól. E pillanatban itt fekszem, vár rám egy újabb tanév, és az inga nyelve súrolja a számat. Érzem a fémszagot.

Ebben a pillanatban pittyent egyet a telefonom. „Ajándék vár otthon!” – üzente Ford. Biztos megérezte, hogy az iskolakezdéssel a megjátszott figyelmem is alábbhagyott, és nem akarta, hogy megfeledkezzem róla.

– Jó volt dumálni! – kiáltottam oda Janetnek. – Most mennem kell, vár a kötelesség!

Vártam egy keveset, hátha jön egy viszlát vagy ilyesmi, de csak néma csönd követett.

Lehajtottam a kabrió tetejét, a fenekem alá tettem az irattartót, hogy ne fújja el a lapokat a szél. A parkolóból a kihajtás kicsit hangosabbra és látványosabbra sikeredett, mint szerettem volna, de sebaj: valahol ki kellett engednem a gőzt, mielőtt Forddal találkozom. Mint egy részeg, hajtottam végig a félkör alakú buszmegálló mellett, kis híján elvittem az útpadkát és a kerítést, és majdnem ráhajtottam a bejárósávra, ha nem vettem volna észre a digitális órát és a hőmérőt, amely a kötelező oltásokra figyelmeztetett. Mellette egy hatalmas csődör ágaskodott, az iskola jelképe. Csődörerő, hirdette. Felbőgött a motor, és én a visszapillantó tükörbe sandítva reménykedtem, hogy egyszer csak megjelenik előttem Jack Patrick alakja az út közepén. Többször ellenőriztem, nem kergeti-e az autómat mezítelen lábbal, lehúzott sliccel, kétségbeesett hangon nyüszítve a keresztnevemet.

Aznap este Ford úgy tette le az ajándékomat az étkezőasztalhoz, egy külön székre, mintha egy vendég hagyta volna ott, aki hirtelen szőrén-szálán eltűnt. Egy óriási golyóálló mellény volt.

– Hatalmas – állapítottam meg.

Ford büszkén vigyorgott. Biztos úgy értette, hogy ez részemről főhajtás a férfiasság előtt.

– Golyóálló! – rágta a sertéssültet, mintha ez a jelző a hús állagára vonatkozna.

– Gyönyörű kialakítás. Belül páncélozott. Ha egy kis punk odalép hozzád, a hátadba szorítja a fegyvert és közli, hogy lepuffant, ha nem adsz neki ötöst, te csak mondd, hogy nyugodtan húzogassa azt a ravaszt, amíg bírja az ujja. Még csak a helye sem látszik majd meg.

– Nagyon megnyugtató.

Talán tegnap az asztal sarka nyomot hagyott a fenekemen? Az abrosz alatt kitapogattam, hogy puha-e. A golyóálló mellényben annyi szexuális kisugárzásom lesz, mint egy hengernek. Mint egy legalább hét kilóval vaskosabb hengernek. Kizárt dolog, hogy én ezt felvegyem az osztályban, hacsak nem meztelenül, tűsarkú cipőben. Megdörzsöltem a farokcsontomat, és közben az járt a fejemben, ahogy kivillantom a combjaim a fiúk előtt.

Ford látta az arcomon, hogy örülök, és rám kacsintott. Teli szájjal, fogát csattogtatva rágott, ez kitöltötte az egész arcát. A szeme fehérje hagymahéjszínű volt a benyakalt bortól. A gondolatra, hogy savanyú nyelvével végignyalja a testem, talpra ugrottam.

– Hozok még! – vágtam közbe, és megragadtam az üres poharát.

A teafilterek között tartottam egy pár adag porrá zúzott nyugtatót. Ford abba a fiókba bele sem nézett soha, utálta a teát: az nem amerikai dolog.

– Köszi, szívem – lassan kortyolgatta az italt, mely bordó karimát vont a fogaira, majd hosszasan magyarázott nekem a fegyverekről. – Nagy nap lesz holnap, mi? – összegezte végül.

Odatámogattam az ágyhoz, mint állatkerti gondozó a lecsillapított medvét. Miután beájult, abban a luxusban volt részem, hogy fiúegyüttesek videoklipjeit nézhettem a hálószobai tévén, miközben a legmagasabb fokozatra kapcsoltam a vibrátort, amely úgy zúgott, akár egy motorcsónak motorja.

A fiatal énekesek szája egyforma tágra nyitva, a pubertáskori testműködésnek hála a bőrük olajosan fénylett, a színpadi világításban már-már vizesnek tetszett. Sima, lapos mellkasuk, a természetesen dús sörényük, az oldalválasztéktól a szemükbe lógó frufrujuk láttán gyorsabban mozgott a csuklóm. A kamerába meredve néztek a rajongóik szemébe, aztán egy-egy közeli jött a kezükről, ahogy a hajukba túrnak, hogy kifésüljék a szemükbe lógó tincset, és néhány pillanatra kivillant a fényesen csillogó homlok, az addig a hajtól eltakart bőr. Olyan hevesen vert tőle a szívem, mintha legalábbis letolták volna a gatyájukat ott előttem.

A figyelmemet egy időre Ford alacsony frekvencián búgó morgása vonta magára. A televízió fényében kékes színt kapott a teste, a szája szegletében vékony csíkban kicsordult a nyála: kicsapódott a méreg.

A gondolat, hogy Ford halott, nem feltétlenül izgatott fel, de amikor elképzeltem, hogy hamvas kamaszfiúk táncolják körbe a holttestét, örömükben a fejük felett lengetve színes trikóikat, mintha Ford halála diadal lenne, fontos lépés a területi középiskolai sportverseny megnyerésében – az már több volt, mint megnyugtató, volt benne valami, ami az ógörög mondákat idézte. Ekkor arra gondoltam, hogy a tévében a fiúk Ford gyomrában kikelt ebihalak, akik miután elég nagyra nőttek, tömegesen jöttek a világra, brutálisan kiszakítva magukat Ford testéből. Mindjárt meg is sajnálom Fordot! Persze csak elméletben, akkor, ha halott. Ha a szétszaggatott testéből mint afféle bábból kelnének ki ezek az addig benne nevelt, helyes kis fiúk, akkor őszinte puszit nyomnék az arcára, köszönetképpen. De akkor erre nem lenne időm. Mert le kéne tusolnom ezeket a suhancokat, akik nyálkásan bújtak ki Ford testéből. Nem tudtam szabadulni a gondolattól, hogy Ford beleinek olyan átható vegyszerszaga van, mint az ipari padlószőnyegnek, ahol vegyszerekkel keltik a frissesség érzetét, hiába, mert a szag üzenete ez: „Nem is vagyok ritka. Minden áruházban megtalálsz a polcon, szerte a világon.”

Ekkor felfigyeltem a fiúegyüttes videójának utolsó snittjére. A tengerparton játszódott, a srácok ingjének gallérja fel volt hajtva, és kopoltyúként verdeste énekesmadár-nyakukat. Mindegyikük színben passzoló, csípőre csúszott bermudát viselt. Közel jártam az orgazmushoz, amikor a négy srác egy gondosan megtervezett, szándékosan spontánnak ható jelenetben összekapaszkodva belegázolt a tengerbe, és kacéran fröcskölődni kezdett. Az egyikük megjátszott dühvel villantotta ki a fogait, és a megátalkodott, erőszakos gyerekre vetette magát, az válaszul Keresztelőként a víz alá nyomta a támadóját, egészen pontosan fenékre ültette a vízben, hogy a másik két srácnak a karjánál fogva kellett felhúzni. Apró, libabőrös mellbimbói átütöttek a vizes pólón. Csuromvíz volt a teste, csak a haja maradt száraz. Képzeletben odaléptem hozzá, a hajába túrtam, és végignyaltam a homlokát. A combjának is ilyen íze lehet, ilyen kovászízű az ágyéka, miután mérföldeket loholt a napsütötte tengerparton.

1 A Grimm testvérek által közreadott Rapunzel című mese magyar változata. – A ford.

2 Edgar Allan Poe elbeszélése. – A ford.