IVAN MORE – MAURO BETING

A HIVATALOS ÉLETRAJZ

NEYMAR

Az FC Barcelona és a brazil válogatott
egyik legnagyobb futballcsillagának
meseszerű sikertörténete

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ivan More– Mauro Beting: NEYMAR – Conversa entre pai e filho

As histórias de um dos maiores ídolos da atualidade

Fordította

KÜRTHY MIKLÓS

Apától fiúnak

Neymar da Silva Santosnak hívnak. A Neymar nem gyakori név, de azt hiszem, hogy egyre többen és többen felismerik és tudnak róla, mégpedig egy nagyon különleges ember miatt, aki huszonegy éve került az életembe. Azt viszont meg kell hagyni, hogy a Silva és a Santos nagyon is gyakori vezetéknevek. Brazília tele van Silvákkal. Még köztársasági elnököket is hívtak Silvának. És a Santos is olyan név, amire nagyon büszke vagyok. Örömömre – mely olyan öröm, mint bármelyik másik emberé, bármelyik másik egyszerű brazilé – Santos vagyok: emiatt elégedettség és szeretet tölt el. Minden iránt! Ha lehet, még büszkébb vagyok mindarra, ami a családommal történt. Büszke vagyok a fiamra, aki olyan csodálatos karriert futott be a Santos Futebol Clube-bal, a bálványom, Pelé és annyi más Vila Belmiró-i sztár csapatával. Ez a csapat – a fiam csapata – nagyon közel áll szívemhez.

A családomban senki sem rajongott annyira a Santosért, mint édesapám, Seu Ilzemar. Ő és édesanyám Espríto Santo államból származnak, amire szintén nagyon büszke vagyok. Ugyanakkor azt hiszem, édesapám azt kívánta, bárcsak egy híresebb faluban születtünk volna: a Vila Belmiro Stadionban, melyet minden santosbeli polgár imád. Engem beleértve, hiszen Santosban születtem a testvéreimmel, José Benícióval – akit mindenki csak Nicinhónak hív – és Joana D’Arckal – a mi Jane-ünkkel – együtt.

Sajnos Seu Ilzemar már nem láthatta unokáját a Santos profijaként játszani, hiszen 2008 májusában elhunyt – kevesebb mint egy évvel azelőtt, hogy Neymar Jr. bemutatkozott a Santos FC mezében. A fiam szintén megörökölte ezt a csapat iránti tiszteletet és csodálatot, és a nagyapja iránti szeretetét mindig magával vitte a pályára is.

Neymar Jr. – akit a családon belül csak Juninhónak szólítunk – úgy tekint saját karrierjére, mint egy óriási bulira. Természetesen felelősségteljesen éli az életét, de annak minden pillanata öröm számára. A munkáján keresztül mindene megvan, amit valaha is akart az élettől. Ahhoz, hogy boldog legyen, csak egy pályára, egy kapura és egy labdára van szüksége. De se ő, sem más nem ért el könnyen semmit a családból. Sok nehézségen kellett túltennünk magunkat ahhoz, hogy idáig eljussunk. A fiam számára semmi sem pottyant az égből, valamit mégis egészen biztosan kapott onnan föntről: a tehetségét. Mindig is nagyon elkötelezett volt, és megérte minden, amit a család – és mindenki, aki hitt benne – belefektetett.

A hivatásos sportolók olyan világban élnek, ami sokszor elképesztőnek tűnik. Sok hátránya van annak, ha az ember felküzdi magát a profik szintjére, és ott tartja magát. És az a helyzet, hogy amikor a sportoló visszavonul, nem teheti meg, hogy egyszerűen új munkahely után néz: teljesen más pályára kell átváltania. És ez nagyon nehéz feladat.

Amikor egy focista elérkezik a pályája csúcsára – mind sportolóként, mind pedig emberként –, amikor érettnek érzi magát, és felelősségtudatra ébred, akkor teste elkezdi érezni a sok megerőltetést, amin addig keresztülment, és a sok áldozatot, amit addig meghozott. Kicselezheted az ellenfeleidet az életben. De az időt nem cselezheted ki. Az idő mindenkit utolér. És egy igazi harcos természeténél fogva mindig nyerni akar. Még az idő ellen is. Az igazság az, hogy ezt a csatát nem nyerheted meg… Tudnod kell, mikor jött el az idő ahhoz, hogy visszavonulj. De mégis honnan tudhatnánk, mikor van itt az idő? Ezt csak Isten tudhatja. Ugyanúgy tisztelnünk kell az időt, ahogy Istent is tiszteljük.

Én például szintén profi futballista voltam. Én is a Santos gyerekcsapatában kezdtem. Tizennégy éves koromtól tizenhat éves koromig képviseltem szeretett csapatomat. Ezután a Portuguesa Santisata csapatában kezdtem el profi pályafutásomat. Onnan a Tanabi csapatához mentem Săo Paulóba, még mindig rendkívül fiatalon. Aztán egy Minas Gerais államban lévő harmadosztályú együttesnél folytattam a Frutal közelében található Ituramában, ahol elkaptam a tuberkulózist. Húszéves koromra már egy teljes évet ki kellett hagynom.

Ilyen körülmények között esély sem volt arra, hogy sikeres profi legyek. Úgy döntöttem, visszamegyek dolgozni édesapám garázsába, ám akkor meghívást kaptam a nagy múltú Jabaquara együttesébe. Ez egy patinás santosi klub, amely dicső múlttal rendelkezik a hatvanas évekig bezárólag.

Édesapám, Seu Ilzemar nem akarta, hogy újra profi focistaként keressem kenyeremet. Jól ment a sorom, használt kocsikat adtam el. Megszereltem az autókat a garázsban, és azzal kerestem a pénzem, hogy eladtam őket. Édesapám nem akarta, hogy otthagyjam ezt a munkát azért, hogy ismét futballistaként próbáljak szerencsét. Mégis megtettem. Imádtam játszani. És számomra tényleg csak ez számított: azzal akartam foglalkozni, amit szeretek. Hétköznap kocsikkal dolgoztam, hétvégén pedig a Jabaquarában fociztam. Annyira imádtam a labdarúgást, hogy fizetés nélkül játszottam.

Négy jó meccsem volt a Jabucákkal. Az egyik a Mogi das Cruzesből való União FC ellen volt. Ez a csapat akkoriban a Campeonato Paulista (a São Paulo-i állami bajnokság) harmadosztályában szerepelt. A Jabaquara negyedosztályú volt. Ez az osztálykülönbség egy okkal több volt arra, hogy megmutassam, mit tudok. Jól játszottam azon a meccsen. Annyira jól, hogy a játékvezető, a híres Dulcídio Wanderley Boschilia azt javasolta az União edzőinek, hogy igazoljanak le.

És hogy, hogy nem, megfogadták a tanácsot. Édesapámat nem hozta lázba, hogy a Jabaquarában játszom – szerinte ez nem is volt igazi munka. Azonban az União FC már komolyabb dolognak számított. Elmentem Mogi das Cruzesba, hogy beszéljek a csapat vezetőivel, de ők meg sem hallgattak: elküldtek, hogy csatlakozzak a többi játékoshoz, akik a főváros közelében lévő Suzano városában edzettek. Minden nagyképűség nélkül mondhatom: nagyon jól teljesítettem azon az edzésen. Jobbszélsőt játszottam. Sokat cseleztem, és többször elmentem a szélen, hogy aztán kiszolgáljam az új társaimat. Azt csináltam, amit előtte már a Jabaquarában is. És meg kell hogy mondjam, a körülményekhez képest nagyon jól játszottam.

Edzés után elmentem Mogi das Cruzesba, hogy aláírjam a szerződést a klub elnökével. Mivel a Jabaquara nem fizetett, bármilyen kis pénz jól jött volna az Uniãótól. Mindez 1989 májusában történt. Egyéves szerződést tettek le elém, nem kevés pénzzel. Sokkal többet ajánlottak, mint amire számítottam. Próbáltam elrejteni a lelkesedésemet, de legszívesebben ott helyben aláírtam volna a papírokat. Azonban tudtam, hogyan kell tárgyalni, és úgy döntöttem, hogy egy későbbi időpontban még visszamegyek. Az elnök minden bizonnyal azt gondolta, hogy elégedetlen vagyok az ajánlattal, ezért megduplázta a szerződésben szereplő összeget. A második találkozóról aláírt szerződéssel távoztam. És még ekkor is pókerarcot vágtam.

Ebből sokat tanultam. Nagyon jól játszottam az egész szezonban, immár a harmadosztályban. Olyannyira jól ment a játék, hogy a Rio Branco csapata érdeklődni kezdett irántam. Ők másodosztályúak voltak. 1989 decemberében tíz Mogi das Cruzes-i vállalkozó összeállt, hogy megvegyék a jogaimat, és felajánlják az União FC-nek. Abból, ami nekem jutott, vettem egy házat édesapámnak Santosban. Életemben először gazdagnak éreztem magam – ez persze illúzió volt. Azért éreztem magam gazdagnak, mert meg tudtam fizetni a szüleimnek mindazt, amit értem és a testvéreimért tettek. És ennél nincs is jobb érzés a világon.

A szerződésben az állt, hogy a szezon első felében az Uniãóban fogok játszani, azután pedig más csapatokban, mert az év hátralévő részében az União FC-nek nem volt más professzionális elkötelezettsége. Így – folyamatosan ingázva – megfordultam a Coritibában, a Lemensében és a Catanduvensében, a kitérők után pedig mindig hamar vissza is tértem az Uniãóhoz.

Nem én voltam a legjobb játékos, de egyáltalán nem számítottam rossznak sem. Tudtam, mit kell csinálni a labdával, és jól láttam a pályán. De az ember nem képes mindig ugyanolyan szinten kivitelezni a dolgokat, mint ahogy azt eltervezi. A test gyakran nem követi az elme utasításait. Csak a legjobb játékosok képesek arra, hogy egyszerre mindent lássanak a pályán (méghozzá előbb, mint bárki más), és közben mindent meg is tudjanak csinálni a labdával, amit előre kigondolnak.

Ami engem illet, összeszedtem pár sérülést, ezért harminckét évesen be is kellett fejeznem a pályafutásomat. Túlságosan is hamar voltam kénytelen abbahagyni a profi focit. Fel kellett adnom a szenvedélyemet, ami egyben a munkám is volt. A különböző csapatokkal megkötött előnytelen szerződések szintén rosszul érintettek; ráadásul ekkor már nem voltam gyerek. 1992 után családapaként komoly felelősség hárult rám. 1996. március 11-én pedig megszületett a lányom, Rafaela is. Vele és Juninhóval nehéz feladattá vált az ide-oda utazgatás, hogy olyan szerződések után caplassak, amik még csak azt sem biztosították, hogy el tudjam tartani a családomat.

Többé nem voltam olyan helyzetben, hogy ezt tovább folytassam. Számunkra túlságosan is stresszes volt, hogy Juninhót az egyik iskolából a másikba ráncigáljuk – számára pedig szörnyű élmény. Nem csinálhattuk ezt tovább. Ráadásul ekkorra már a testemet is megviselte az idő. Ha sikerült az egész héten keményen edzeni, akkor a meccsre túlságosan is megfájdultak az izmaim, ha pedig hét közben pihentem, akkor a technikám és a stratégiai érzékem húzta a rövidebbet. Az edzők elkezdtek gyanakodni, hogy szándékosan csinálom: direkt alulteljesítek. De ez nem volt igaz – ilyet sosem tennék. Az igazság az, hogy fizikailag nem bírtam tovább a strapát. A szerződések egyre előnytelenebbek lettek. És nem voltak veszélytelenek sem: a sérüléseim miatt csak olyan megállapodást voltak hajlandóak felkínálni nekem, melyeket újabb sérülés esetén azonnal meg lehet szakítani.

Sok fájdalmon mentem keresztül. Otthon kellett ápolnom magam, hogy az edzők ne tudjanak a problémáimról. Már képtelen voltam rá, hogy tovább hazudjak magamnak és a munkaadóimnak. Döntenem kellett – ez mindig nehéz, mikor valami olyan forog kockán, amit szeretsz. Mindig nehéz véget vetni gyermekkori álmaidnak, még akkor is, ha már felnőtt vagy, és saját családod van. De nem volt más lehetőségem. Fel kellett adnom az álmomat. Sportoló-pályafutásom akkor véget ért.

De abban az időben már volt egy nagy kincs a házamban. Két nagy kincs. De az egyikük képes volt arra, hogy minden álmomat felülmúlja.

Fiútól apának

Ami vagyok, és amim van: mindezt szüleimnek és Istennek köszönhetem. Szerencsés vagyok, hogy olyan édesapám van, aki több puszta szülőnél: mindenekfelett ő az én legjobb barátom. Néha szigorú velem, de mindent, amit tesz, értem, értünk teszi. A családunkért.

Az édesapa mindenkinek nagyon fontos. Ez velem sincsen másképp. Édesapámnak mindig azon jár az esze, hogy mi a legjobb mindannyiunk számára. Igazán remek érzés, hogy személyében van egy mentorom, aki az élet és a futball dolgaiban is mellettem áll. Maga a futball is segítette a fejlődésemet. Mostanra képes vagyok megkülönböztetni a jót a rossztól. Néha tapasztalatlanságunkból fakadóan követünk el hibákat. Édesapám segít abban, hogy felismerjem – és, amennyire lehet, elkerüljem – ezeket.

Édesapám több, mint menedzser, ügynök és tanácsadó: ő az én életem. Nemcsak a születésemet köszönhetem neki, hanem mindent, amit azóta elértem. Tudom, hogy még sokat kell tanulnom, még mindig csak egy kissrác vagyok. De tudom azt is, hogy mindig számíthatok édesapámra támaszként – pályán kívül és belül. Mindig is felnéztem rá mindenért, amit csinál és amit mond. Hányszor jutott eszembe a pályán (és a való életben): „mit tenne édesapám ebben a helyzetben?”. Ez mindig segített rajtam. Ő nyújtja számomra az ihletet.

Mikor a pályán vagyok, más nagy játékosok és példaképek is inspirálnak. Édesapám megtanította, hogy mindig figyeljek oda a tapasztaltabb emberekre, és tanuljak tőlük. Ezért mindig figyelemmel követem például Messi és Cristiano Ronaldo játékát. És mindig is igyekeztem tanulni Ronaldótól, Robinhótól, Romáriótól és Rivaldótól.

Tisztában vagyok vele, hogy közéleti személyiség vagyok. Ezért óvatosnak kell lennem, hogy mit csinálok a pályán és a pályán kívül. Tudom, hogy sok gyermek számára példakép vagyok. Nagyon felelősségteljesen kell viselkednem. De sokkal könnyebb dolga van annak, aki szereti, amit csinál.

A magam módján teszem a dolgomat. Nem játszom meg magam: nem szeretek hamis képet festeni magamról. Nem is azért csinálom, hogy felhívjam magamra a figyelmet. Szeretem magamat adni. Imádok a külsőmmel foglalkozni: merész ruhát, cipőt vagy fülbevalót felvenni, merész frizurát viselni. Ez az én generációm sajátja. Nem hiszem, hogy ezzel bármi baj lenne. Meglehet, hogy a frizurám időnként változik, de attól még mindig két lábbal állok a földön. Én ilyen vagyok.

Nagyon nyugodtan kezelem a kritikát. Nem dühödöm fel. Tisztában vagyok vele, hogy még fejlődnöm kell, és tudom, hogy még sokat kell tanulnom. De azt is tudom, mikor építő jellegű egy kritika, és mikor személyeskedő és túlzó. Tudom, hogyan kell megkülönböztetni ezt a kétfajta kritikát – erre egyes újságírók néha nem éreznek késztetést. Türelemre és kitartásra van szükségem ahhoz, hogy előrelépjek, és megpróbáljam elérni, hogy akik ma kritizálnak, azok a következő mérkőzésen elismerően nyilatkozzanak rólam.

Volt lehetőségem hozzászokni a kritikához, hiszen van egy őszinte jó barátom otthon. Hazamegyek, és megkérdem: „Mi a helyzet, papa?” Az idősebb Neymar pedig nem kímél: „Fiam, hibáztál ebben és ebben, és ebben is. De javíthatsz rajta.” És ez kell ahhoz, hogy tanulni tudjunk a hibáinkból, nem igaz? A párbeszéd a kulcsa mindennek.

Édesapámhoz hasonlóan én sem szeretek veszíteni. Ez a szó nem is létezik a szótáramban. Mindig mindent megtettem, hogy örömet szerezzek a szurkolóknak. Vállalom a felelősséget, nem bujkálok előle. Akarom a labdát. Játszani akarok. Nem szeretem, amikor kihagyok egy gólhelyzetet, és utálok elkótyavetyélni egy jó passzt. Őszintén kritikus vagyok magammal szemben. De így tanul az ember. Mindig az jár a fejemben, hogy pontosan azt akarom megcsinálni a stadionokban, amit annak idején csináltam, amikor az utcán fociztam. Ugyanazzal a lelkes merészséggel és örömmel.

Édesapám a legjobb kritikusom. A legjobb és a legszigorúbb. A meccsek után megmutatja, miket csináltam, és ad egy felvételt, hogy fejlődni tudjak. Megmutatja a statisztikákat, rámutat, hogy mit csináltam rosszul, mit csináltam jól, és hogyan lépjek előre. Nagy tudása van, ezért nagyon hasznos, amit mond. Így tanulok. És nagyon hálás vagyok neki mindenért.