JODI ELLEN MALPAS

Ez a férfi

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jodi Ellen Malpas: This Man

Fordította

KÜRTHY MIKLÓS

Első fejezet

A hálószobám padlóján szétszórt, halmokban heverő cuccaim között kutatok. El fogok késni. Miután egész héten pontosan beértem, éppen pénteken fogok elkésni.

– Kate! – kiáltok kétségbeesetten. Hol a francban lehet? Kiszaladok a lépcsőhöz, és áthajolok a korláton.

– Kate!

Amint Kate megjelenik a lépcső alján, meghallom a fakanál és a kerámiaedény találkozásának ismerős hangját. Fáradt tekintettel néz föl rám. Az utóbbi időben hozzá kellett szoknom ehhez a tekintethez.

– A kulcs! Nem láttad a slusszkulcsomat? – lihegem.

– Ott van a dohányzóasztalon, ahol tegnap hagytad – válaszol, majd kezében a tortakrémmel, visszavonul a műhelyébe.

Idegesen sietek oda az asztalhoz, és egy kupac magazin alatt megtalálom a kulcsot.

– Már megint bujkálsz! – motyogom, miközben felkapom a bőrövemet, a laptopomat és a magas sarkúmat. Leszaladok a földszintre, és ott találom Kate-et a műhelyében – épp kis dobozokba lapátolja a tortakrémet.

– Itt az ideje, hogy kitakarítsd azt a szobát, Ava! Kurva rendetlen! – panaszkodik.

Valóban borzasztóan rendetlen vagyok, ami különösen megdöbbentő, tekintve hogy belsőépítészettel foglalkozom. Egész nap mást se csinálok, mint szervezek és koordinálok. Felkapom a mobilomat az asztalról, és belemártom ujjamat Kate tortakrémjébe.

– Mindenben még én sem lehetek tökéletes.

– Kifelé! – hessegeti el a kezem a kanállal. – Mire kell egyáltalán a kocsid? – kérdezi, miközben lehajol, hogy elsimítsa a krémet. Közben kidugja a nyelvét, annyira összpontosít.

– Lesz egy első megbeszélésem Surrey környékén, valami vidéki kastélyban.

Áthuzigálom az övemet elegáns sötétkék egybeszabott ruhámon, belebújok világosbarna magas sarkú cipőmbe, és megállok a falitükör előtt.

– De hát nem csak a városban dolgozol? – kérdi a hátam mögül.

Néhány pillanatig igazgatom hosszú, barna hajamat, egyik oldalról a másikra rakom át, majd feladom, és inkább pár mozdulattal kontyba fogom. Sötétbarna szemem a szokásos csillogás helyett kissé fáradtan mered rám. Ez kétségtelenül annak a következménye, hogy két végén égetem a gyertyát. Csupán egy hónapja lakom együtt Kate-tel, amióta szakítottam Matt-tel. Úgy viselkedünk, mintha egyetemisták lennénk. A májam pihenésért kiált.

– De igen. A vidéki szektor Patrickhez tartozik. Nem értem, ez a munka miért került hozzám. – Végighúzom a szájfényt az ajkamon, majd összedörzsölöm. – Jómagam nem részesítem előnyben a régies stílust meg az illedelmes dolgokat. – Adok egy puszit Kate-nek. – Fájdalmas élmény lesz, biztos vagyok benne. Puszi!

– Neked is, szia! – kuncog Kate anélkül, hogy felnézne az elfoglaltságából. – Aztán viselkedj illedelmes nő módjára!

Annak ellenére, hogy késésben vagyok, a szokásos óvatossággal és kiegyensúlyozottsággal vezetem a Minimet a Burton Streeten lévő irodába. Tíz perc parkolóhely-keresés eszembe juttatja, miért megyek mindennap metróval dolgozni.

Berontok az irodába, és rápillantok az órára. Nyolc óra negyven. Jól van, tíz percet késtem, rosszabbra számítottam. Elsuhanok Tom és Victoria üres íróasztala mellett, majd a sajátomhoz érve lehuppanok székemre, és Patrick irodája felé kémlelek. Miközben előbányászom a laptopomat, észreveszek egy csomagot az íróasztalomon.

– Jó reggelt, virágszálam! – köszönt mély hangján Patrick, közben az íróasztalom szélére telepedik: ezt az asztal szokásos nyikorgása követi. – Mi ez a gyönyörűség?

– Jó reggelt! Ez az új szövetfajta a Millerből. Tetszik? – Végigsimítok a ruhámon.

– Csodálatos! – játssza meg magát. – Ne hagyd, hogy Irene meglássa! Épp most vettem búcsút a vagyonom javától, hogy szponzorálhassam az új otthoni bútorhuzatot.

– Jesszusom! – nézek rá együtt érzőn. – Hol vannak a többiek?

– Victoriának szabadnapja van, Tom pedig épp Mr. és Mrs. Bainesszel szenved. Ma csak Sal, te és én vagyunk benn, virágszálam. – Öltönye belső zsebéből előveszi fésűjét, és végigsimít vele kócos ezüstfürtjein.

– Van egy találkozóm délben a Majorságnál – emlékeztetem. Kizárt, hogy elfelejtette volna. A vidéki ingatlanok az ő asztala. – Miért én megyek, Patrick? – kérdem. Még soha nem dolgoztam vidéki ingatlannal, és nem vagyok benne biztos, hogy van érzékem a régimódi és tradicionális dolgokhoz.

Négy éve dolgozom a Rococo Unionnak, és világosan megmondták, hogy feladatom a modern szektor bevonásával kibővíteni az üzletet. Mivel az utóbbi időben gombamód szaporodnak a luxuslakások Londonban, Patrick és Tom tradicionális dizájnban való jártassága egyre kevésbé alkalmazható. Amikor már nem bírtam a rengeteg beérkező megrendeléssel, Patrick szerződtette Victoriát.

– Azért te mész, mert bizony téged akarnak, virágszálam. – Feltápászkodik az íróasztalomról; ezt az asztalom újabb nyikorgással jelzi. Patrick tudomást sem vesz róla, de én összerezzenek. Vagy fogynia kéne pár kilót, vagy nem kéne többé az asztalomra tehénkednie. Szegény bútordarab már nem sokáig bírja a megpróbáltatásokat.

Szóval engem akarnak? De vajon miért? A portfóliómban semmi sem szerepel, amire jellemző lenne a tradicionális dizájn – egyetlen tervezés sem. Úgy érzem, időpocsékolás az egész. Patricknek vagy Tomnak kellene mennie.

– Ó, igen, a Lusso-megnyitó! – Patrick elteszi a fésűjét. – A fejlesztő igazán nem sajnálja a pénzt erre a luxuslakásos partira. Remek munkát végeztél, Ava! – Szemöldöke úgy jár föl-le, ahogy bólogat.

Elvörösödöm.

– Köszönöm! – Rettentő büszke vagyok erre a munkámra: ez rövidke pályafutásom eddigi legnagyobb sikere.

Az ingatlanok a St. Katharine dokknál vannak, az árak pedig hárommillió fontnál kezdődnek, így elmondhatjuk, hogy a szupergazdagok birodalmába pillantunk be. A dizájnelőírásokat jól jellemzi a megnevezés: olasz luxus. Az összes alapanyagot, bútort és díszítést Olaszországból szereztem be, és egy hetet ott töltöttem, hogy felügyeljem a szállítás menetét. Jövő pénteken van a megnyitóparti, de tudom, hogy a tetőtéri teraszos lakás és hat másik lakás már el is kelt, így a parti inkább a magamutogatásról fog szólni.

– Nem szerveztem más programot péntekre, hogy még egyszer, utoljára ellenőrizhessem a lakások állapotát, miután a takarítók végeztek. – A naplómban a pénteki naphoz lapozok, és odafirkantok még valamit.

– Jó kislány! Szóltam Victoriának, hogy legyen ott ötre. Ez lesz az első megnyitója, úgyhogy segítened kell majd neki. Én hétre leszek ott Tommal.

– Oké!

Patrick visszavonul az irodájába, én pedig átfutom a legújabb e-maileket, némelyiket kitörlöm, amelyekre meg kell, válaszolok.

Tizenegy körül felkapom a laptopomat, és bekukkantok Patrick irodájába. A monitorja minden figyelmét leköti.

– Indulok! – mondom, de ő csak felém int, így közli, hogy tudomásul vette. Végigsétálok a folyosón, majd Sallybe botlok, aki épp a nyomtatóval küszködik.

– Szervusz, Sal!

– Szia, Ava! – válaszolja, de nem néz rám, mert túlságosan lefoglalja, hogy kihalássza az elakadt papírt. Szegény lány maga a megtestesült szerencsétlenség.

Kisétálok az ajtón a májusi napsütésbe, és az autóm felé indulok. A péntek délelőtti közlekedés katasztrofális, de amint kijutok a városból, igencsak egyszerű dolgom van. A tetőt leeresztettem, Adele szórakoztat útközben, és péntek van. Nincs is annál jobb, mint egy kis vidéki kocsikázással befejezni a hetet.

A GPS javaslatára lekanyarodom a főútról, rá egy keskeny dűlőútra, ahol hamarosan szembetalálom magam a legnagyobb kapuval, amelyet valaha láttam. Aranyszínű tábla hirdeti egy oszlopon: Majorság.

Azt a mindenit! Leveszem a napszemüvegemet, átnézek a kapun, végig a kavicsúton: úgy tűnik, mintha több kilométer hosszan nyúlna el. Házat nem látni a közelben, csak egy fák által szegélyezett utat, de ennek sem látni a végét. Kiszállok a kocsimból, odasétálok a kapuhoz, kissé megrázom, de nem mozdul. Pár pillanatig ott álldogálok, és azon morfondírozom, mit tegyek.

– Meg kell nyomnia a gombot a távbeszélőn. – Majdnem kiugrom a bőrömből ijedtemben, amikor a mélyen dörgő hang egyszer csak megszólal a semmiből, és belehasít a vidéki csöndbe.

Körülnézek, de kétségkívül egyedül vagyok.

– Ki beszél?

– Itt vagyok!

Megpördülök a tengelyem körül, és meglátom a távbeszélőt az úton a kaputól visszafelé. Kissé továbbhajtottam. Odasietek, és megnyomom a gombot, hogy bejelentsem magam:

– Ava O’Shea vagyok, a Rococo Uniontól.

– Tudom.

Tudja? De honnan? Körülnézek, és kiszúrom a kapura erősített kamerát, amikor a fémes zaj megtöri a csöndet. A kapu már nyílik is.

– Mi ez a nagy rohanás? – motyogom magamban, miközben visszafutok a kocsihoz. Beugrom a Minibe, és óvatosan elindulok, ahogy a kapu szárnyai kitárulnak előttem, közben végig arra gondolok, hogyan fogom kiráncigálni a portóit és a szivart ennek a szánalmas majomnak a seggéből. Minden perccel egyre kevésbé fűlik a fogam ehhez a találkozóhoz. A puccos vidéki népség puccos vidéki kastélyai nem tartoznak a szakterületemhez.

Amint kinyílik a kapu, áthajtok, és továbbindulok a fákkal szegélyezett kavicsúton, amelynek, úgy tűnik, sosem lesz vége. Olyan, mintha a pompás és szabályos rendben egymás után következő szilfákat azért ültették volna oda, hogy eltakarják, mi fekszik az úton túl. Körülbelül másfél kilométernyi, fák közötti kocsikázás után leparkolok egy tökéletesen kerek udvaron. Leveszem a napszemüveget, és rácsodálkozom a középen magasodó óriási házra. Csodálatos, de ettől csak még nyugtalanabb leszek. A találkozó iránti lelkesedésem még tovább csökken.

A végletekig polírozott, aranyfogantyúkkal díszített fekete ajtót négy üvegezett, faragott kőoszlopokkal megerősített kiugró ablakfülke fogja körül. Hatalmas mészkő tömbök alkotják a kastély alapszerkezetét, a homlokzatot pedig buja babérfák koszorúzzák. Az egészet a szökőkút koronázza meg, amely a kert közepén megvilágított vizet lövell a magasba. A látvány tekintélyt parancsoló.

Megállok, leállítom a motort, és a kilinccsel babrálok, hogy végre kijussak a kocsiból. Fölegyenesedem, egyik kezemet az kocsiajtó tetején tartom, fölnézek a pompás épületre, és mindjárt arra gondolok, hogy ez csak tévedés lehet. Itt minden kifogástalan.

A sövények a zöldnél is zöldebbek, minden arra utal, hogy az épületet nap nap után lesikálják, sőt még a kavicsutat is mintha naponta átporszívóznák. Ha a külső megjelenés alapján kell megítélni, akkor nehéz elképzelni, hogy bármi dolgom is akadhatna belül.

Fölnézek az ablakokra, amelyeket belülről elegáns bársonyfüggöny bélel. Kísértést érzek, hogy felhívjam Patricket, és megkérdezzem, jó címet adott-e, de eszembe jut, hogy a kapunál ki volt írva: Majorság. És az a szánalmas majom a kaputelefon másik végén nyilvánvalóan vár engem. Míg a következő lépésen morfondírozom, kitárul az ajtó, fölfedve az általam valaha látott legnagyobb fekete férfit. Lassú léptekkel ballag a lépcsősor tetejére. Összerezzenek, majd kissé visszahőkölök a látványtól. Fekete öltönyt visel – kétségtelenül egyedi készítésű, hiszen nem mindennapiak a méretei –, fekete inget és fekete nyakkendőt. Borotvált feje fényesen csillog, arcát napszemüveg takarja. Ha el kellett volna képzelnem, ki sétál ki az ajtó mögül, egész biztos nem ő lett volna az. Ez a férfi egy behemót, és tisztában vagyok vele, hogy bután bámulom. Hirtelen aggódni kezdek, hogy netán a maffia főhadiszállására érkeztem, és törni kezdem a fejem, hogy visszaemlékezzem, átraktam-e vészjelzőmet az új táskámba.

– Miss O’Shea? – kérdi vontatottan.

Elgyengülök az óriási férfi impozáns fellépésétől. Fölemelem kezem, hogy üdvözöljem.

– Jó napot! – suttogom. Hangomon kiütközik az aggódás, amely valóban úrrá lett rajtam.

– Erre tessék! – mormogja mély hangján, röviden felém bólint, aztán megfordul, hogy visszainduljon a kastélyba.

Megfordul a fejemben, hogy el is futhatnék, de az énem vakmerő fele kíváncsi rá, mi fogad az ajtón túl. A fekete férfi nem komornyik, ennyi biztos. Felkapom a táskám, becsapom a kocsi ajtaját, és miközben a bejárat felé indulok, ellenőrzöm, hogy a táskámban van-e a vészjelzőm, de rá kell ébrednem, hogy a másik táskámban hagytam. Most már csak azért sem fordulok vissza. A nyers kíváncsiság elhatalmasodik rajtam, és felsegít a lépcsőn, át a küszöbön, be egy hatalmas előcsarnokba. Körbenézek az óriási teremben, és mindjárt lenyűgöz az impozáns, középen magasodó csigalépcső, amely az első emeletre vezet.

A félelmem beigazolódott: a hely makulátlan.

A berendezés pompás, fényűző és már-már megfélemlítő. A mélykék, az arannyal meghintett szürkésbarna meg az eredeti fabútorok a mahagóniparkettel karöltve csodálatossá és rendkívül lenyűgözővé varázsolják a helyet. Pontosan erre számítottam, vagyis arra, hogy a kastélynak köze sem lesz az én tervezői stílusomhoz. Ugyanakkor egyre rejtélyesebbnek tűnik, egyáltalán mi szükség van itt belsőépítészre. Patrick azt mondta, személyesen engem kértek fel a munkára, így az tűnhetett volna a legvalószínűbbnek, hogy modernizálni akarnak, de csak addig, amíg meg nem láttam a homlokzatot, majd az épület belsejét. A berendezés illik a korabeli épülethez, az épület állapota pedig tökéletes. Mi a francot keresek én itt?

A nagydarab fickó jobbra fordul, én pedig igyekszem lépést tartani vele. A cipőm kopogását hallani, amint elvezet a középső lépcső mellett a kastély hátsó szárnya felé.

Jobbra tőlem beszélgetés zümmögése üti meg fülemet, és odapillantva látom, hogy jó néhányan különböző asztaloknál üldögélnek, esznek, isznak és fecsegnek. Pincérek ételt és italt szolgálnak fel, és a háttérben a The Rat Pack énekesei döngicsélnek könnyen felismerhető hangjukon. Először összevonom a szemöldököm, aztán leesik: ez egy hotel – egy puccos vidéki hotel. Megkönnyebbülésemben kissé elengedem magam, de továbbra sem értem, hogy mit keresek itt. Közben elhaladunk néhány mellékhelyiség, majd egy bár mellett. Néhány férfi bárszékeken üldögél, viccelődik, és egy fiatal nőt cukkol, aki, úgy tűnik, éppen a mosdóból tért vissza, mivel egy darab vécépapír tapad a cipőtalpához. Játékosan vállon csapja, és megfeddi a főkolompost, miközben a többiekkel együtt nevet.

Kezdem megérteni a helyzetet. Akarnék valamit mondani az előttem lépdelő behemótnak, aki isten tudja, hova vezet, de eddig még hátra se nézett, hogy megbizonyosodjon róla: követem-e. Persze a magas sarkúm kopogásából tudja, hogy igen. Nem túl beszédes, és az a gyanúm, hogy még akkor sem szólna hozzám, ha megszólítanám.

További két zárt ajtó mellett haladunk el. Az edények csörömpöléséből ítélve az egyik a konyha lehet. Ezután egy szalonba vezet – hatalmas, fényes, megdöbbentően pompás tér, amelyet a díványok, karosszékek és asztalok elhelyezése által különálló ülőrészlegekre osztottak fel. A terem egyik oldalát teljes hosszában padlótól plafonig érő kétszárnyas ajtók borítják, amelyek egy teraszra és azon túl egy véget nem érő, fűvel borított kertrészre nyílnak. Az egész igazán csodálatra méltó. Magamban mélyet sóhajtok, amikor meglátok egy üvegépületet, benne egy medencével. Elképesztő! Vajon mennyibe kerülhet itt egy éjszaka? Még a gondolattól is megborzongok. Biztos, hogy ötcsillagos – sőt, valószínűleg több.

Miután áthaladtunk a szalonon, végigmegyünk egy folyosón, majd a behemót megáll egy betétes faajtó előtt.

– Mr. Ward irodája – dünnyögi, majd méretéhez képest meglepően finoman kopogtat az ajtón.

– Az igazgató? – kérdem.

– A tulaj – válaszolja. Kinyitja az ajtót, és nagy léptekkel elindul.

– Tessék!

A küszöbön elbizonytalanodom, és nézem, ahogy a fekete belép előttem a szobába. Végül mozgásra bírom a lábamat, és amint elindulok, mindjárt rácsodálkozom Mr. Ward irodájának nem kevésbé luxusberendezésére.

Második fejezet

– Jesse, ő itt Miss O’Shea, a Rococo Uniontól – jelent be kísérőm.

– Köszönöm, John, remek!

A csodálatból mindjárt maximális készenlétbe kapcsolok. Kihúzom magam.

Nem látom a férfit onnan, ahol állok, mivel a behemót hatalmas körvonala eltakarja, de a reszelős, finom hang hallatán földbe gyökerezik a lábam, és biztos vagyok benne, hogy ennek a hangnak nem lehet a forrása egy szivart rágcsáló, túlsúlyos, tehetős vidéki úr.

A behemót – más szóval John, mint az imént megtudtam – kilép oldalra, így először nyílik lehetőségem szemügyre venni Mr. Jesse Wardot.

Uramatyám! A szívem majd kiugrik a helyéről, a légzésem pedig veszélyesen felgyorsul. Hirtelen szédülni kezdek, és a szám nem reagál az agyam parancsára: „Mondj már valamit!” Csak állok ott, és bámulok erre a férfira, ő pedig rám. Reszelős hangja a földhöz szegezett, de a megjelenése… társalgásra alkalmatlan, remegő ronccsá változtatott.

Fölemelkedik a székéből, a tekintetem követi, míg teljesen felegyenesedik. Rendkívül magas. Fehér inge lezseren fel van gyűrve a karján, lazán megkötött fekete nyakkendője széles mellkasán lóg.

Megkerüli a hatalmas íróasztalt, és lassan elindul felém. Csak ekkor látom meg teljes valójában. Nagyot nyelek. Ez a férfi annyira tökéletes, hogy az már-már fáj. Sötétszőke haja olyan, mintha megpróbálta volna stílusosan beállítani, de végül feladta a próbálkozást. A szeme piszkoszöld, de világos és túlságosan is sugárzó, a szögletes állát befedő borosta meg nem elég sűrű ahhoz, hogy eltakarja az alatta meghúzódó vonzó vonásokat. A bőre kissé le van barnulva, és egyszerűen… uramisten, ez a férfi lehengerlő. A Majorság ura?

– Miss O’Shea! – Felém nyújtja a kezét, de én képtelen vagyok rábírni magam, hogy elfogadjam. Ez a férfi gyönyörű.

Mivel nem nyújtom a kezemet, mindkét karját előrenyújtja, megragadja a vállamat, majd lassan előredől, hogy megcsókoljon, és az ajka finoman megérinti lángoló arcom. Egész testemben megmerevedem. Hallom, ahogy a pulzusom lüktet a fülemben, és – bár ez egyáltalán nem helyénvaló egy üzleti találkozón – nem teszek semmit, hogy megakadályozzam. Alig tudom, hol vagyok.

– Örülök, hogy megismerhetem! – suttogja a fülembe. Nem tudok visszatartani egy apró nyögést. Biztosan érzi a feszültségemet – nincs nehéz dolga: valósággal megmerevedtem –, mert könnyít a szorításán, az arcát az enyémmel egy szintre hozza, majd egyenesen a szemembe néz.

– Minden rendben? – kérdi. Arcán félmosoly játszik. Homlokán egyetlen barázdát veszek észre. Hirtelen ráébredek, hogy még mindig nem mondtam semmit, és egyik pillanatról a másikra magamhoz térek nevetséges mozgásképtelenségemből. Vajon észrevette, milyen hatással van rám? És a behemót? Rápillantok: ott áll mozdulatlanul, a napszemüveg továbbra is rajta, de tudom, hogy engem figyel. Lélekben megrázom magam, és visszahúzódom, kilépve Mr. Ward émelyítő fogásából. Kezét a csípőjéhez engedi.

– Üdvözlöm! – mondom, majd megköszörülöm a torkomat. – Ava. Avának hívnak – nyújtom a kezem. Nem siet elfogadni, mintha nem lenne meggyőződve arról, hogy biztonságos, de aztán végül mégis kezet fog velem. A keze nedves, és kissé bizonytalan, ahogy erősen megszorítja az enyémet. Felizzik a parázs – különös tekintet fut át varázslatos arcán. Mindketten ijedten húzzuk vissza a kezünket.

– Ava – próbálgatja a nevemet. Erőt kell vennem magamon, hogy ne nyögjek fel megint. Nem lenne szabad tovább beszélnie, most azonnal abba kellene hagynia!

– Igen, Ava – helyeselek. Úgy tűnik, most rajta a sor, hogy félrevonuljon a saját kis mennyországába, miközben én fokozatosan ráébredek, hogy a testhőmérsékletem egyre növekszik.

Hirtelen mintha magához térne, belesüllyeszti két kezét a nadrágzsebébe, közben kissé megrázza a fejét, és pár lépést hátrál.

– Köszönöm, John! – bólint a behemótnak, aki kissé finomít szigorú vonásain, alig láthatóan elmosolyodik, majd elhagyja a szobát.

Egyedül maradtam a férfival, aki beszédképtelenné, mozdulatlanná és majdnem teljesen használhatatlanná varázsolt. Két barna bőrkanapé felé bólint, amelyek egymással szemben, az ablakfülkében helyezkednek el, köztük nagy kávézóasztal.

– Kérem, üljön le! Hozhatok önnek egy italt? – Leveszi rólam a szemét, és egy szekrényhez sétál, amelynek a tetején számos szeszes italos üveg sorakozik. Nyilván nem alkoholra gondol! Hiszen alig múlt dél! Ez még az én mércémmel mérve is túl korai. Nézem, ahogy pár pillanatot vár a szekrénynél, majd újra felém fordul.

– Köszönöm, nem kérek. – Beszéd közben megrázom a fejem arra az esetre, ha a szavak elakadnának félúton.

– Vizet esetleg? – kérdi. Ugyanaz a mosoly játszik a szája szélén.

Ó, istenem, kérlek, ne nézz rám!

– Köszönöm, azt igen – mosolyodom el idegesen. A szám teljesen kiszáradt.

Elővesz két üveg vizet a beépített hűtőből, majd újra felém fordul. Ez az a pillanat, amikor végre rá tudom bírni remegő lábamat, hogy a kanapékhoz vigyen, át a szobán.

– Ava? – Hangja átgázol rajtam, és félúton elbizonytalanítja lábamat. Felé fordulok. Ez valószínűleg nem túl jó ötlet.

– Igen?

Magasba emel egy whiskyt szódával.

– Poharat?

– Köszönöm, igen – mosolygok. Biztos azt gondolja, hogy teljesen amatőr vagyok. Elhelyezkedem a bőrkanapén, táskámból előveszem a mappámat és a mobiltelefonomat, majd magam elé helyezem őket az asztalra. Arra leszek figyelmes, hogy remeg a kezem.

Jézusom, te nőszemély! Szedd már össze magad! Úgy teszek, mintha jegyzetelnék, amikor visszaindul a kanapék felé, és az asztalra helyezi a vizet és a poharamat. Leül a velem szemben lévő kanapéra, és bokáját combjára helyezve keresztbe teszi a lábát. Hátradől. Kétségkívül kényelembe helyezi magát. A közénk ereszkedő csönd csak úgy visít, miközben én bármit és mindent a papírra firkálok, ami csak eszembe jut, hogy elkerüljem a tekintetét. Tisztában vagyok vele, hogy előbb-utóbb rá kell majd néznem, és szólnom kell hozzá valamit, de minden, ilyen esetben megszokott kérdés sikítva és kiáltozva menekül ki az agyamból.

– Akkor mivel indítsunk? – kérdi, ezzel arra késztetve, hogy végre fölnézzek, és tudomást vegyek a kérdéséről. Elmosolyodik. Én pedig olvadozom.

Engem figyel a pohara mögül, ahogy csodálatos ajkához emeli. Megszakítom a szemkontaktust, és előrenyúlok, hogy töltsek egy kis vizet a poharamba. Viaskodom viharos állapotban lévő idegeimmel, és még mindig magamon érzem a tekintetét. Ez döbbenetes! Még soha nem volt rám ilyen hatással férfi.

– Azt hiszem, elmondhatná, mit keresek én itt. – Végre megszólalok! Újra ránézek, ahogy elveszem a poharam az asztalról.

– Ó – mondja halkan. Homlokán újra megjelenik a barázda. Még ezzel együtt is gyönyörű.

– Személy szerint engem akart – folytatom.

– Igen – válaszol röviden. Ismét elmosolyodik. Másfelé kell néznem!

Belekortyolok a vízbe, hogy megnedvesítsem az ajkam, és leöblítsem a torkom, mielőtt újra bele kell néznem az igéző szemébe.

– Megkérdezhetem, hogy miért?

– Megkérdezheti.

Bokáját leveszi combjáról, előrehajol, hogy poharát az asztalra tegye, majd karjával a térdére támaszkodik, de nem szól többet. Ezt nem akarja jobban kifejteni?

– Rendben – küszködöm, hogy fenn tudjam tartani a szemkontaktust. – Miért?

– Remek dolgokat hallottam magáról.

Érzem, hogy elpirulok.

– Köszönöm! Akkor miért is vagyok itt?

– Hát azért, hogy tervezzen. – Nevet, én meg hülyének érzem magam, de kissé bosszankodom is. Viccel velem?

– Pontosan mit is kell terveznem? – kérdezem. – Azok alapján, amit eddig láttam, itt minden tökéletes. Azt csak nem akarja, hogy modernizáljam ezt a csodás helyet. Lehet, hogy az elegancia nem az erősségem, de arra mégis képes vagyok, hogy felismerjem.

– Köszönöm! – mondja finoman. – Önnél van a portfóliója?

– Természetesen! – válaszolom, majd a táskám után nyúlok. Fogalmam sincs, miért akarja megnézni. Semmit nem fog találni benne, ami kicsit is emlékeztetne erre a helyre.

Elé teszem az asztalra, és arra számítok, hogy odahúzza az ő oldalára. Ehelyett – rémületemre – elegáns mozdulattal feláll, odasétál hozzám, és gyönyörű, nyúlánk testével leereszkedik mellém a kanapéra. Jézusom! Az illata mennyei – friss és mentolos. Visszatartom a lélegzetemet.

Előredől, és kinyitja a mappát.

– Maga igazán fiatal ahhoz, hogy ennyire sikeres belsőépítész legyen – elmélkedik, ahogy lassan lapozgatja a portfóliómat.

Igaza van, tényleg túl fiatal vagyok! Az egész Patrick érdeme, amiért szabad kezet adott nekem, hogy kibővítsem a vállalkozását. Négy év leforgása alatt kibuktam az egyetemről, szereztem egy munkát egy tervezőcégnél – amely anyagilag biztos lábakon állt, de hiányzott belőle a frissesség és a modern ötletek –, és a cégen keresztül nevet szereztem magamnak. Szerencsés voltam, és nagyra becsülöm azt, hogy Patrick megbízott a képességeimben. Ez meg a Lusso-féle szerződés a kizárólagos oka annak, hogy huszonhat évesen ott tartok, ahol.

Ránézek gyönyörű kezére, csuklójára, amelyet egy szépséges, aranyban és ezüstben pompázó Rolex díszít.

– Maga mennyi idős? – nyögöm ki. Te jó ég! Az agyam olyan, mint a rántotta. Rákvörösre pirulok. Be kéne fognom a számat! Ez meg honnan a francból jött?

Érdeklődéssel fordul felém. Zöld szeme csak úgy izzik.

– Huszonegy – válaszolja tökéletes pókerarccal.

Alig hallhatóan felszisszenek, mire ő kérdőn felvonja a szemöldökét.

– Bocsánat! – motyogom, és visszafordulok az asztalhoz. Össze vagyok zavarodva. Hallom, ahogy nagyot sóhajt, miközben a bal kezét az asztal szélén tartva a jobb kezével újra a portfólióm felé nyúl, hogy tovább lapozgassa.

Nem látok gyűrűt az ujján. Nem házas? Az meg hogy lehet?

– Ez itt nagyon tetszik – mutat a Lusso-beli fényképekre.

– Nem hiszem, hogy ennek a munkámnak lenne itt helye – jegyzem meg csöndesen. Túlságosan is modern: luxus, valóban, de túl modern.

Rám emeli a tekintetét.

– Igaza van, csak megjegyeztem… nagyon tetszik.

– Köszönöm!

Érzem, hogy elvörösödöm, amint a gondolataiba mélyedve kutatón rám szegezi a tekintetét, mielőtt tovább lapozgatná a portfóliómat.

A pohár víz után nyúlok, majd ellenállok a kísértésnek, hogy ráöntsem az egészet a mellkasomra, hogy lehűtsem magamat, de végül majdnem így teszek, amikor a nadrágba bujtatott combja hozzáér a csupasz térdemhez. Gyorsan elmozdulok, hogy megszakítsam a kapcsolatot, majd a szemem sarkából észreveszem, hogy apró, önelégült mosoly játszik a szája szélén. Szándékosan csinálja. Ezzel már túllőtt a célon!

– Találok itt valahol mosdót? – kérdezem, miközben fölállok, és a poharamat visszateszem az asztalra. Muszáj kicsit összeszednem magam. Azt sem tudom, hol áll a fejem.

Gyorsan talpra ugrik, és hátrahúzódik, hogy elengedjen maga előtt.

– A szalonon keresztül és utána balra – mondja mosolyogva. Tisztában van vele, hogy nagy hatással van rám. Úgy mosolyog rám, mint aki be van avatva a titokba – lefogadom, hogy majdnem minden nőre ilyen hatással van.

– Köszönöm!

Keresztülsasszézom az asztal és a kanapé közötti szűk résen, de nincs könnyű dolgom, mert a férfi nem tesz semmit azért, hogy akár kicsit is több helyet szorítson nekem. Nincs más választásom, neki kell dörgölődznöm, ennek hatására pedig vissza kell tartanom a lélegzetem, egészen addig, amíg elhaladok mellette.

Az ajtó felé indulok. Végig szemmel tart; érzem, hogy a szeme lyukat éget a ruhámon. Megtornáztatom a nyakam, hogy megszabaduljak a tarkómon kiütköző libabőrtől.

Kibotorkálok az irodájából, és elindulok a folyosón, majd átbolyongok a szalonon, végül betámolygok a kétségbeejtően elegáns mellékhelyiségbe. A mosdókagylóba kapaszkodom, és belenézek a tükörbe.

– Jézusom, Ava! Kapd már össze magad! – ripakodom rá a tükörképemre.

– Aha, szóval találkoztunk a főnökkel?

Megpördülök a tengelyem körül, és egy nagyon vonzó üzletasszonyt látok meg, aki a haját igazgatja a mosdó másik végében. Fogalmam sincs, mit válaszoljak, de a megjegyzés beigazolta a gyanúmat: valóban minden nőre ilyen hatást gyakorol. Miután képtelen vagyok bármit is hozzáfűzni, csak mosolygok.

Mielőtt elhagyja a mosdót, a nő úgy viszonozza a mosolyomat, mint aki – ismerve annak az okát – mulatságosnak találja zavaromat. Ha nem lenne ilyen melegem, és nem lennék ilyen ideges, könnyen lehet, hogy szégyellném magam nyilvánvalóan zavart állapotom miatt. De melegem van, és ideges vagyok, így nem foglalkozom megalázó helyzetemmel, csak veszek pár egyenletes lélegzetet, és megmosom nyirkos kezemet a Noble Isle krémszappannal. Magammal kellett volna hoznom a kézitáskámat. Nem ártana egy kis szőlőzsír az ajkamnak. A szám még mindig száraz, és ennek az ajkam látja kárát.

Oké, most vissza kell mennem, hogy megtudjam a részleteket, és végre kereket oldhassak. A szívem nyugalomért kiált. Mélységesen szégyellem magam. Összetűzöm a hajam, és kisétálok a mosdóból, majd visszaindulok Mr. Ward irodája felé. Nem hinném, hogy képes leszek ennek a férfinak dolgozni; túlságosan is nagy hatással van rám.

Kopogok, mielőtt belépek. A kanapén ülve találom, a portfóliómat lapozgatja. Felnéz rám, és elmosolyodik – most már tudom, hogy nem maradhatok tovább. Szó sem lehet róla, hogy ezzel a férfival dolgozzam! A jelenléte kiirtotta belőlem az értelem minden nyomát. A legrosszabb pedig az, hogy ő is tisztában van ezzel.

Amikor az asztalhoz indulok, rövid lelkesítő beszédet tartok magamnak, és közben nem veszek tudomást arról, hogy a férfi minden egyes mozdulatomat követi a tekintetével. Hátradől a kanapén, ezzel jelzi, hogy keresztülpréselhetem magam, de én nem préselem. Ehelyett a szemközti kanapé szélére ülök le. Kérdő tekintettel néz rám.

– Minden rendben?

– Igen, jól vagyok – válaszolom röviden. Tudja. – Megmutatná a helyet, ahova a projektjét tervezi, hogy megbeszélhessük, mik az igényei? – Igyekszem magabiztosnak tűnni. Csak a protokollt követem. Semmi szín alatt nem akarom elvállalni ezt a munkát, de mégsem sétálhatok ki csak úgy – még akkor sem, ha legszívesebben pontosan ezt tenném.

Felvonja a szemöldökét. Kétségtelenül meglepi a hozzáállásbeli változás.

– Hogyne!

Fölkel a kanapéról, és átsétál az asztalához, hogy fölvegye a mobilját. Összeszedem a cuccaimat, elteszek mindent a táskámba, majd engedelmeskedem a kézmozdulatnak, hogy menjek előre.

Gyorsan elém kerül, hogy kinyithassa az ajtót, majd mikor kinyitja, mélyen meghajol. Udvariasan mosolygok – még ha tudom is, hogy csak játszadozik velem –, kimegyek a folyosóra, és megindulok a szalon irányába. Levegő után kapkodva húzom ki magam, amikor megérinti derekamat, hogy irányítson.

Mit akar ezzel elérni? Mindent megteszek, hogy ne vegyek tudomást róla, de csak az nem veszi észre, milyen hatással van rám ez a férfi, aki vak, süket és néma. És tudom, hogy ezzel ő is tisztában van. A bőröm csak úgy izzik – szinte biztos, hogy melegíti a tenyerét a ruhámon keresztül –, képtelen vagyok szabályozni a légzésemet, és az összes koordinációs és összpontosítási képességemet igénybe veszi a gyaloglás. Szánalmas vagyok, és rohadtul egyértelmű, a férfi élvezi azt, hogy milyen hatással van rám. Elég szórakoztató lehetek.

Magamon bosszankodva kicsit felgyorsítom a tempót, hogy megszakítsam az érintkezést a keze és a hátam között, majd megállok, amikor olyan helyre érek, ahol kétfelé lehet továbbmenni.

Utolér, és kifelé mutat a pázsiton túl elhelyezkedő teniszpályákra.

– Szokott teniszezni?

Magam is meglepődöm azon, hogy fölnevetek, de a nevetésem könnyed.

– Nem szoktam.

Tudok futni, de itt meg is áll a tudományom. Az én kezembe krikett-, teniszütőt vagy labdát adni rossz ötlet. Válaszom hallatán elvigyorodik, ez jól illik zöld szeméhez, és valósággal megnyúlik tőle dús szempillája. Mosolygok, megrázom a fejem, és csodálom ezt a varázslatos férfit.

– Hát maga? – kérdezem.

Továbbindul az előcsarnokon keresztül, én követem.

– Néha lejátszom egy-egy meccset, de én inkább afféle extrémsportos fickó vagyok.

Megáll, és én is megállok.

Nevetségesen jól néz ki, és irigylésre méltó az alakja.

– És miféle extrém sportot űz?

– Főleg snowboardozni szoktam, de kipróbáltam már a vadvízi evezést, a bungee jumpingot és az ejtőernyőzést. Kicsit adrenalinfüggő vagyok. Szeretem, amikor gyorsan ver a szívem.

Szemmel tart, miközben beszél, így alapos megfigyelés alatt érzem magam. Én akkor sem próbálnám ki az ilyen veszélyes szabadidős foglalatosságokat, ha jól megfizetnének érte. Inkább maradok az időnkénti futásnál.

– Extrém! – jegyzem meg, miközben vizsgálón nézek erre a nagyszerű, számomra ismeretlen korú férfira.

– Nagyon extrém! – helyesel halkan. Lélegzetem újra elakad, becsukom a szemem, és gondolatban magamra ripakodom, hogy miért vagyok ilyen béna.

– Mehetünk tovább? – kérdi incselkedve.

Kinyitom a szemem, és azzal az átható, zöld szempárral találom szembe magam.

– Köszönöm, igen.

Bárcsak leszokna arról, hogy így néz rám. Újra elmosolyodik, majd besétál a bárba, és vállveregetéssel üdvözli a férfiakat, akiket már korábban láttam. A nő már nincs itt. A két férfi nagyon vonzó és fiatal – valószínűleg a húszas éveik végén vannak. Bárszéken ülnek, és sört isznak üvegből.

– Srácok, ő itt Ava. Ava, ő itt Sam Kelt és Drew Davis.

– Szép jó napot! – köszönt Drew vontatottan. Kissé mogorva. Megjelenése – szikár, de jóvágású – és viselkedése alapján arra következtetek, hogy okos, magabiztos és üzleties felfogású. Fekete haja tökéletesen be van lőve, az öltönye kifogástalan, a szeme ravasz.

– Üdvözlöm – mosolygok udvariasan.

– Isten hozott a kéjlakban! – mosolyog Sam, és megemeli a poharát. – Meghívhatlak egy italra?

Észreveszem, ahogy Ward felhúzza a szemöldökét, és megrázza a fejét. Sam vigyorog. Totális ellentéte Drew-nak – lezser és laza, régi farmert visel, Superdry pólót és Converse cipőt. Tekintete huncut, erről az arca bal oldalán lévő gödröcske árulkodik. Kék szeme csillog, ami még jobban kiemeli a huncutságát, fénytelen barna haja kócos, és a válláig ér.

– Köszönöm, most nem – válaszolom.

Jess felé biccent.

– Jess?

– Nem, kösz, én megvagyok, épp Avát vezetem körbe a hozzátoldott részen. Ő fogja tervezni az épület belsejét – mondja, és közben rám mosolyog.

Magamban felszisszenek. Én aztán nem fogok itt semmit tervezni, ha rajtam múlik. De egyébként is kicsit elhamarkodja a dolgot, nem? Eddig nem beszéltük meg se a fizetséget, se az irányelveket, se semmi mást, ha jobban belegondolok.

– Épp ideje, sosincs kiadó szoba – morogja bele üvegébe Drew. Miért nem hallottam még semmit erről a helyről?

– Milyen volt a snowboardozás Cortinában? – kérdi Sam.

Ward felugrik egy bárszékre.

– Bámulatos! Az olaszok éppolyan lazán síelnek, mint ahogy élnek.

Szélesen elmosolyodik – most először, mióta megláttam. Fogai kifogástalanok, és fehéren csillognak. Ez a férfi egy isten.

– Későn keltem, kerestem egy jó hegyet, aztán addig csúszkáltam, amíg a lábam már nem bírta, utána sziesztáztam egyet, megvacsoráztam, aztán másnap megismételtem ugyanezt. – Mindnyájunkhoz beszél, de közben engem néz. Széles mosolya jól mutatja a lejtők iránti szenvedélyét.

Képtelen vagyok rá, hogy ne viszonozzam mosolyát.

– Jól megy? – kérdezem, mivel ez az egyetlen dolog, ami eszembe jut. Gondolom, mindent jól csinál.

– Nagyon is! – válaszolja büszkén. Helyeselve bólogatok, majd pár pillanatig farkasszemet nézünk. Én adom fel először.

– Mehetünk? – kérdi, miközben lecsusszan a bárszékről, és a kijárat felé mutat.

– Mehetünk – mosolygok. Végtére is elvileg azért vagyok itt, hogy dolgozzam. Eddig annyit sikerült elérnem, hogy jól elvörösödtem, és csevegtem az extrém sportokról. Úgy érzem, mintha révületben lennék.

Attól a pillanattól kezdve, hogy leparkoltam a kapu előtt, sejtettem: a mai nem átlagos találkozó lesz – és nem is tévedtem. Már négy éve annak, hogy meglátogatom az embereket az otthonukban, a munkahelyükön vagy az újonnan épült lakásukban, de eddig még egyetlen olyan emberhez sem volt szerencsém, mint Jesse Ward. Valószínűleg nem is lesz ezután sem. De jobb is így.

A pultot támasztó fickókhoz fordulok, mosolyogva biccentek, ők pedig megemelik sörösüvegüket, majd tovább beszélgetnek.

Az előcsarnokba vezető ajtó felé veszem az irányt, és érzem, ahogy Ward a sarkamban van. Túl közel van hozzám; érzem az illatát. Becsukom a szemem, és elmormolok magamban egy rövid imát, hogy legyek gyorsan túl ezen az egészen anélkül, hogy végképp megaláznám magamat. Ez a férfi túlságosan is mély benyomást tesz rám – amikor a közelében vagyok, azt sem tudom, hol áll a fejem.

– Most következik a lényeg – indul meg a lépcsőn fölfelé. Követem, közben körbepásztázom a lépcső tetejéhez vezető hatalmas teret.

– Ezek a lakosztályok – mondja, és a folyosóról nyíló számos ajtóra mutat.

Követem, közben tetszetős hátsó felét csodálom, és arra gondolok, hogy övé a legszexibb járás, amelyet valaha is volt szerencsém látni. Amikor végre elterelem a figyelmemet formás fenekéről, meglátom, hogy legalább húsz, egymástól egyenlő távolságban lévő ajtó nyílik a folyosóról. Egy másik lépcsőhöz visz tovább, ami a következő szintre vezet. A lépcső aljánál egy gyönyörű, festett üvegű ablak és egy másik szárnyba vezető boltíves folyosó található.

– Ez itt a hozzátoldás – vezet körbe a kastély új részlegén. – Itt lesz szükségem a segítségére – teszi hozzá egy további tíz szobára nyíló folyosó legelején.

– Itt minden új? – kérdezem.

– Igen. Egyelőre teljesen üresek, de biztos vagyok benne, hogy ezt a problémát képes lesz orvosolni. Engedje meg, hogy megmutassak egy szobát!

Teljesen megdöbbentett azzal, hogy megfogja a kezem, és végigvezet a folyosón, egészen a legutolsó ajtóig. Ez igazán nem helyénvaló! A keze még mindig nyirkos, az enyém meg biztosan remeg, ahogy fogja. A felvont szemöldök és az apró vigyor az arcán arra utal, hogy nem tévedek. Valamiféle szuperáramkör kapcsol minket össze – úgy, hogy belereszketek.

Kinyitja az ajtót, és egy frissen vakolt szobába vezet. A helyiség óriási, és az új ablakok összhangban vannak az épület többi részével. Bárki építette is, remek munkát végzett.

– És mind ilyen nagy? – kérdem, és addig izgek-mozgok a kezemmel, amíg elengedi. Vajon minden nővel így viselkedik? Ez igazán kiábrándító.

– Igen.

A szoba közepére sétálok, és körbenézek. Jó tágas! Észreveszek egy másik ajtót.

– A fürdőszoba? – kérdezem, odasétálok, és belépek az ajtón.

– Igen.

A szobák óriásiak, különösen ahhoz képest, hogy hotelszobák. Sok mindent lehetne kezdeni velük. Izgalomba is jönnék, ha nem azon aggódnék, hogy mit várnak tőlem. Ennek semmi köze a Lusso-féle munkához. Kijövök a fürdőszobából, és Wardot a falnak támaszkodva találom: keze a nadrágja zsebében, sötét szeme résnyire összehúzva – és engem figyel. Te jó ég! Ez a férfi egy Adonisz! Majdhogynem csalódott vagyok, hogy a tradicionális dizájn nem része a tervezői múltamnak. De a helyzet az, hogy egyáltalán nem érdekel.

– Nem vagyok benne biztos, hogy ez a munka nekem való. – A hangom sajnálkozó. Ez rendben is van, hiszen igazán sajnálom, hogy képtelen vagyok összeszedni magam. Rám szegezi a tekintetét: csak úgy felöklel piszkoszöld szemével, ennek hatására kissé hátrahőkölök.

– Azt hiszem, megvan önben, amit keresek – mondja csöndesen.

PFŰŰ!

– Eddig kizárólag modern luxussal volt dolgom. – Újra körültekintek a szobán, majd lassan visszanézek rá. – Biztos vagyok benne, hogy szívesebben dolgozna Patrickkel vagy Tommal. Ők foglalkoznak a korabeli stílust megkívánó munkákkal.

Pár pillanatig méreget, aztán megrázza a fejét, és a lapockájával ellöki magát a faltól.

– De én magát akarom!

– Miért?

– Minden arra utal, hogy nagyon jó lesz.

Önkéntelenül felszisszenek a szavai hallatán. Nem tudom, mit kezdjek ezzel a kijelentéssel. Vajon a tervezési képességeimre gondol, vagy valami másra? Abból ítélve, ahogy rám néz, az utóbbira gyanakszom. Kicsit túlzottan is magabiztos.

– Mik lennének az irányelvek? – kérdem, mert semmi más nem jut eszembe. Újra kezdek elvörösödni.

Szája szélén mosoly játszik.

– Érzéki, intim, luxus, élénk, felpezsdítő…

Félbehagyja a felsorolást, hogy ellenőrizze, hogyan reagálok.

Összehúzom a szemöldököm. Ezek nem éppen tipikus irányelvek. Azok a szavak el sem hangzottak, hogy „megnyugtató”, „funkcionális” vagy „praktikus”.

– Rendben. Van valami, aminek helyet kellene hagynom? – kérdezem. Miért veszem egyáltalán a fáradságot arra, hogy fölteszem ezeket a kérdéseket?

– Egy nagy ágynak és sok-sok falidísznek.

– Miféle falidíszeknek?

– Nagy, fából készült falidíszeknek. Ó, igen, és a megvilágításnak is illeszkednie kell.

– Illeszkednie kell mihez? – Nem tudom palástolni a zavart a hangomban.

Mosolyog, én pedig olvadozom.

– Hát természetesen az irányelvekhez.

Atyaúristen, biztos azt gondolja rólam, hogy egy másik bolygóról jöttem.

– Igen, persze.

Felnézek, és meglátom, hogy jókora gerendák bordázzák a plafont. Az épületrész új, de a gerendák valódiak.

– Mindegyik szobában ilyen a plafon? – Újra rászegezem tekintetem.

– Igen, ezek nélkülözhetetlenek – a hangja mély és csábító. Nem tudom, meddig bírom még ezt.

Előveszem az ügyfelek irányelveinek szentelt füzetemet, és jegyzetelni kezdek.

– Van olyan szín, amelyet előnyben kellene hogy részesítsek, vagy amit ellensúlyoznom kéne?

– Nincs, engedje csak szabadjára a fantáziáját.

Meglepetésemben fölnézek rá.

– Tessék?

Mosolyog.

– Csinálja csak úgy, ahogy önnek tetszik!

Hm, hát én aztán nem fogom szabadon ereszteni a fantáziámat, mert többet be nem teszem ide a lábam! Mégis, annyit kell kihúznom belőle, amennyit csak lehet, hogy továbbadjam az információkat Patricknek és Tomnak.

– Említette, hogy kell egy nagy ágy. Arról is van elképzelése, hogy milyen legyen? – kérdezem. Igyekszem profinak tűnni.

– Nincs, csak az a fontos, hogy nagyon nagy legyen.

Elakadok jegyzetelés közben, lassan fölemelem a tekintetem, és azt látom, hogy engem néz. Ez iszonyú zavarba hoz.

– Mi legyen a bútorokkal és a kárpitokkal?

– Jöhetnek bőven.

Lassan sétálni kezd felém.

– Tetszik a ruhája – suttogja.

A rohadt életbe! El kell tűnnöm innen!

– Köszönöm! – cincogom, és az ajtó felé indulok. – Minden megvan, amire szükségem van – mondom. Ez persze nem igaz, de nem maradhatok itt tovább. Ez a férfi teljesen elbódítja az érzékeimet. – Összedobok pár tervet! – mondom, majd kimegyek a folyosóra, és egyenesen a lépcső felé indulok.

A kurva életbe! Erre aztán igazán nem számítottam, amikor fölkeltem ma reggel. Egy puccos vidéki kastély – egy szemtelenül jóképű tulajdonossal, hogy a kép teljes legyen: ez nem mondhatnám, hogy része az átlagos napirendemnek.

Odasietek a lépcsőhöz, és a barna tűsarkúm ellenére ijesztő sebességgel leszaladok rajta. Csattanással érkezem le a parkettára, és azon tűnődöm, hogyan kerültem oda. Teljesen össze vagyok zavarodva.

– Remélem, hamarosan hallok magáról, Ava! – Mély, rekedtes hangja végigfut a bőrömön, amint csatlakozik hozzám a lépcső alján, és felém nyújtja a kezét. Attól tartva, hogy újra megragad, és a bőrömre helyezi az ajkát, gyorsan megfogom a kezét.

– Gyönyörű szállodája van! – mondom őszintén. Kezdem azt kívánni, bárcsak lenne a táskámban pótbugyi, szemkötő, egypár füldugó meg egy páncél. Jobban is felkészülhettem volna.

Felvonja szemöldökét, és megfogja kezemet, majd lassan megrázza. Az összefonódó kezeink között áramló energia ismét megbénít.

– Gyönyörű szállodám van – ismétli meg elgondolkozva. Az energia bivalyerős elektromos impulzussá alakul át – reflexszerűen elrántom a kezem. Kérdőn néz rám.

– Igazán öröm volt magával találkozni, Ava! – külön kihangsúlyozza azt, hogy „igazán”.

– Magával is! – gyakorlatilag suttogok.

Észreveszem, ahogy a tekintetével körüljárja a termet, és harapdálni kezdi az ajkát. Végül az előcsarnok közepén lévő asztal felé indul. Kihúz egy szál liliomot az asztalt díszítő óriási csokorból. Pár pillanatig vizsgálgatja, majd felém nyújtja.

– Visszafogott elegancia – mondja finoman.

Nem tudom, miért, lehet, hogy azért, mert az agyam rántottává sült, de elfogadom.

– Köszönöm!

Szabadon maradt kezét a nadrágzsebébe dugja, közben végig engem figyel.

– Igazán nincs mit!

Tekintete a szememről az ajkamra vándorol. Visszalépek néhány lépést.

– Á, szóval itt vagy!

Egy nő sétál ki a bárból, és Ward felé indul. A nő vonzó: a haja szőke és félhosszú, az ajka vörös és előrecsücsörödő. Arcon csókolja Wardot.

– Elkészültél? – kérdi.

Rendben, szóval, gondolom, ez itt a felesége. De nincs gyűrű az ujján, lehet, hogy a barátnője? Akárhogy is, teljesen megdöbbent, hogy le sem veszi a szemét rólam, és meg sem próbál válaszolni a kérdésre. A nő megfordul, hogy megnézze, mi ejtette rabul a férfi figyelmét, és gyanakvón rám néz. Mindjárt tudom, hogy nem rokonszenves, és ennek semmi köze a férfihoz, akire épp rá van csavarodva.

– Kihez van szerencsém? – duruzsolja.

Kényelmetlenül érzem magam, mintha csínytevésen kaptak volna. És hát ez is történt. A barátjából nem kívánt reakciót váltottam ki. Érthetetlen féltékenységi hullám csap meg. De hát ez nevetséges!

Kedvesen mosolygok.

– Épp indulóban vagyok. Viszlát!

Megfordulok, és majdhogynem futni kezdek az ajtó felé, majd lesietek a lépcsőn. Beugrom az autóba, hatalmasat szusszanok, majd, miután a tüdőm megköszönte a rég áhított oxigénadagot, hátradőlök az ülésen, és egyenletes légzési gyakorlatba kezdek.

Tovább kell adnom ezt a munkát Tomnak. Aztán nevetnem kell a hülye ötletemen: hiszen Tom meleg! Ward ugyanolyan hatással lenne rá, mint énrám. Még annak a tudatában sem tudnék vele dolgozni, hogy foglalt. Hitetlenkedve megrázom a fejem, és beindítom a motort.

Ahogy végighajtok a kavicsos úton, belenézek a visszapillantó tükörbe, és azt látom, hogy az impozáns kastély egyre kisebb és kisebb lesz. És a lépcső tetején ott áll Jesse Ward – nézi, ahogy távolodom.

– Á, szóval itt vagy! Épp hívni akartalak – kiált föl Kate anélkül, hogy fölnézne rám, miközben egy figurát helyez az esküvői tortára, amelyet épp díszít. Nyelvét kidugva összpontosít. Mosolyognom kell. – Van kedved bulizni menni? – továbbra sem néz rám.

Még szerencse! Biztos vagyok benne, hogy az arcom látványa kudarcra ítélne minden arra irányuló próbálkozást, hogy közömbösnek tűnjek. Még mindig össze vagyok zavarodva a déli találkozómtól a Majorság urával. Nincs erőm, hogy összeszedjem magam, és bulizni induljak.

– Ne spóroljuk inkább az energiánkat holnapra? – próbálkozom. Tudom, hogy ezzel kanapés borozgatásra kárhoztatom magunkat, de legalább fölvehetem a pizsimet, és lazíthatok. Ez után a nap után mindennél fontosabb, hogy kikapcsolódjam egy picit. Fáj a fejem, és egész nap képtelen voltam összpontosítani.

– Semmi akadálya! Hadd fejezzem be ezt a tortát, aztán állok rendelkezésedre!

Megforgatja a gyümölcstortát az állványon, és a torta borítására ehető ragasztókrémet ken.

– Milyen volt a vidéki kalandod?

Ah! Na, erre mit mondjak? Egy fontoskodó vidéki sznobra számítottam, de ehelyett egy elképesztően jóképű öltönyös istenséget kaptam. Név szerint engem kért fel, az érintése folyékony lávává változtatott, és képtelen voltam a szemébe nézni attól való félelmemben, hogy elájulok. És még a ruhám is tetszett neki. Ehelyett annyit mondok:

– Érdekes volt.

Fölpillant.

– Halljuk, halljuk! – biztat. Csillogó szemmel néz rám, majd újra a torta fölé hajol, és a szájából ismét előbújik a nyelve.

– Nem az volt, amire számítottam.

Lepöckölök egy képzeletbeli szöszt sötétkék ruhámról, hogy közömbösnek tűnjek.

– Arra nem vagyok kíváncsi, hogy mire számítottál. Inkább arról beszélj, hogy mi történt! – Közben félbehagyja a kísérletét, hogy a férjet és a feleséget a torta tetejére ragassza, és a tekintetét rám emeli. Az orra krémes, de nem foglalkozom vele.

– A tulajdonos – vonom meg vállam, miközben az övemmel babrálok.

– A tulajdonos? – kérdi. Megremeg az ajka.

– Igen, Jesse Ward, a tulajdonos – még egy képzeletbeli szöszt pöccintek le ruhámról.

– Jesse Ward, a tulajdonos – ismétli meg, amit mondtam, és rámutat az egyik virágos fotelra. – Ülj le! Miért igyekszel annyira közömbösnek mutatkozni? Egyébként borzalmasan megy. Az arcod fehérebb, mint az a torta – mutat rá egy tűzoltóautó formájú tortára a polcon. – Miért nem olyan volt ez a Jesse Ward nevű tulaj, mint amire számítottál?

Azért, mert borzasztó szexi! Táskámmal az ölemben belehuppanok a fotelba, míg Kate a simítólapát nyelével paskolja a tenyerét. Végül odasétál, és leül a velem szembeni fotelba.

– Na, mesélj! – sürget. Megérezte, hogy van mesélnivalóm.

Megvonom a vállam.

– Ez a férfi vonzó, és ezzel tisztában is van.

Látom, ahogy felvillan a szeme, és a simítólapát nyelével egyre gyorsuló ütemben paskolja a tenyerét. Még több drámát akar. Imádja a drámákat! Amikor szakítottam Matt-tel, ő volt az első, aki a segítő barátnő szerepében kikérdezte a részleteket, és megvigasztalt. Kár volt erőlködnie. A szakítás közös megegyezés alapján született, jó barátságban váltunk el, és az egész kifejezetten unalmas volt. Nem röpködtek tányérok, és a szomszédok sem hívták ki a rendőrséget.

– Mennyi idős? – kérdi izgatottan.

Na, ezzel a kérdéssel nem tudok mit kezdeni. Még mindig mélységesen szégyellem magam, hogy egy ilyen illetlen kérdés kicsúszott a számon egy üzleti találkozón. Igaz, nem sok értelme volt szégyenkezni, hiszen kétségtelenül végig játszadozott velem.

Megvonom a vállam.

– Azt mondta, hogy huszonegy, de legalább egy tízessel idősebb annál.

– Megkérdezted? – Kate álla az ölében landol.

– Igen. Az agyam és a szám közötti kommunikáció egy pillanatra teljes csődöt mondott, és a kérdés kicsúszott a számon. Nem vagyok büszke rá – motyogom. – Tiszta hülyét csináltam magamból, Kate! Férfi még soha nem hozott ki belőlem ilyet. De ez! Ha láttál volna, szégyellted volna magadat miattam.

Kate éles kacajt hallat.

– Ava, muszáj lesz megtanítanom neked, hogyan kell társaságban viselkedni.

Visszadől a fotelba, és nekiáll lenyalogatni a tortakrémet a simítólapátról.

– Csak nyugodtan – dörmögöm, és felé nyújtom a kezem. Odaadja a simítólapátot, én pedig nyalogatni kezdem a szélét. Egy hónapja lakom együtt Kate-tel, és azóta boron meg tortakrémen élek. Ami belőlem hiányzik, az az, hogy a szakítás után elveszítsem az étvágyam.

– Nagyon magabiztos volt – mondom két nyalintás között.

– Milyen értelemben?

– Hát ez a férfi tudta nagyon jól, hogy nagy hatással van rám. Szörnyű látványt nyújthattam. Szánalmas voltam.

– Annyira szexi volt?

Döbbenten rázom meg a fejem.

– Elképesztően!

– Biztos szar az ágyban! – tűnődik Kate. – Az összes helyes pasi az! És mi a meló?

– Tíz hálószoba az újonnan hozzátoldott épületrészben. Azt hittem, egy egyszerű vidéki kastélyba megyek, de ez egy szupermenő hotel és fürdő. A Majorság. Hallottál már róla?

Kate összeráncolja homlokát.

– Nem én – válaszolja, majd kikel a fotelból, hogy lekapcsolja a sütőt. – Legközelebb én is jöhetek?

– Nem, mert ma voltam ott utoljára. Nem tudok ilyen körülmények között dolgozni. Arról nem is beszélve, hogy van barátnője. És képtelen lennék még egyszer a szemébe nézni azután, ahogy viselkedtem.

Feltápászkodom a székről, és beledobom a simítólapátot az üres edénybe.

– Továbbadtam a munkát Patricknek. Bort?

– A hűtőben van.

Fölmegyünk az emeleti lakórészbe, és átöltözünk pizsamába. Ledobom a táskám az ágyamra, az kinyílik, és a liliom, amit Ward adott, előbújik. Visszafogott elegancia. Fölveszem, és pár pillanatig forgatom ujjaim között, majd beledobom a papírkosárba. El is felejtettem…

Miután átöltöztem a lustálkodó ruhámba, berakom a nemrég vásárolt akciós DVD-t a lejátszóba, lehuppanok Kate-tel a díványra, és igyekszem a filmre koncentrálni. Lehetetlen feladat! Képzeletemet egy magas, karcsú, sötétszőke hajú, zöld szemű, ismeretlen korú férfi uralja, akinek figyelemre méltó kiállása és nagy adag szexepilje van. Arra szundítok el, hogy „de én magát akarom”. Ezek a szavak visszhangoznak a fejemben. Mégsem felejtettem el annyira…

Harmadik fejezet

Miután túl vagyok két, megrendelőkkel folytatott megbeszélésen, és beugrottam Mr. Muller Holland park melletti új ikerházába, hogy átadjak neki néhány mintát, újra itt vagyok az irodában, és Patricket hallgatom, ahogy Irene-ről panaszkodik. Ez a szokásos hétfő reggeli program, mivel ilyenkor kénytelen két napot távol maradni a munkától, és együtt tölteni a feleségével. Tényleg nem tudom, Patrick hogy bírja ki mellette.

Tom suhan be az irodába széles mosollyal az arcán, és mindjárt megérzem, hogy sikeres hétvégi hódításon van túl.

– Úgy hiányoztál, drágám! – Dob nekem egy puszit, majd Patrickhez fordul, aki feltartja a kezét, ezzel azt fejezve ki, hogy „még csak eszedbe se jusson”. Tom minden sértődöttség nélkül összeráncolja a homlokát, és az íróasztalához masírozik.

– Jó reggelt, Tom! – üdvözlöm vidáman.

– Borzasztó stresszes reggelem volt! Mr. és Mrs. Baines már megint meggondolta magát, már vagy ezredszerre. Az összes megrendelést vissza kellett mondanom, és át kellett szerveznem tucatnyi munkást egy másik időpontra. – Teátrálisan legyint, hogy jelezze csalódottságát. – Megbírságoltak, mert elfelejtettem kirakni azt a hülye parkolási engedélyt, és ráadásul még a pulóveremet is sikerült elszakítanom azon a borzalmas Starbucks előtti kerítésen. – Kezébe veszi a divatos, rózsaszín V nyakú pulóveréből kiszakadt fonalat. – A franc egye meg, nézd! Még szerencse, hogy tegnap este le tudtam feküdni valakivel, különben teljesen kétségbeesnék – vigyorog rám.

Tudtam!

Patrick fejét rázva sétál el. Sikertelennek bizonyultak az arra irányuló törekvései, hogy Tom szexuális irányultságát elfogadhatóbb szintűre igazítsa. Végül fel is adta a próbálkozást.

– Jól érezted magad tegnap este? – kérdezem.

– Csodásan! Egy fantasztikus férfival ismerkedtem össze. Hét végén elvisz a Természettudományi Múzeumba. Tudós ember. Kétség sem fér hozzá: lelki társak vagyunk!

– Mi lett a személyi edzővel? – kérdezem. A múlt héten ő volt a lelki társ.

– Ne is mondd! Az katasztrófa volt. Péntek este becsöngetett hozzám egy Dirty Dancing-DVD-vel és két adag indiai gyorskajával. Képzeld csak el!

– Hihetetlen! – cukkolom.

– Hát én se hittem el. Mondanom sem kell, többet nem randizom vele. Hát veled mi van, drágám? Hogy van az a szépséges exbarátod? – Kacsint. Tom nem titkolja, hogy vonzódik Matthez, ami engem kifejezetten szórakoztat, de Matt szörnyen kényelmetlenül érzi magát miatta.

– Megvan. Továbbra is az exem, és továbbra is heteroszexuális.

– Nagy hiba! Szólj majd mindenképp, ha megjön az esze!

Elballag, közben megigazítja tökéletesen beállított fürtjeit.

– Sally, átküldöm e-mailben Mr. Ward konzultációs díját. Megtennéd, hogy ma továbbküldöd?

– Persze, Ava! Hétnapos fizetési határidővel?

– Igen, köszönöm!

Visszafordulok az íróasztalomhoz, és tovább folytatom a színigazítást. A telefonomért nyúlok, de az búgva táncolni kezd az asztalomon. Majdnem leesem a székemről, mikor a kijelzőre pillantva meglátom a hívó nevét: „Jesse”. Pár pillanatnyi bámulás után végre eljut az agyamba az információ, és a szívem vadul kalapálni kezd. Mi a franc?

Nem mentettem el a számát, és Patricktől sem kaptam meg, mert nem volt ideje odaadni, amikor meg átadtam neki a projektet pénteken, már nem is volt rá szükségem. Eldöntöttem, hogy nem megyek vissza oda, és komolyan is gondoltam. De még ha véletlenül elmentettem volna is a számát, akkor sem a keresztnevét írtam volna be. Tartom a mobilt a kezemben, és körülnézek, hogy fölfigyelt-e valaki a folyamatos csöngésre a munkatársaim közül. Senki. Hagyom, hogy csörögjön. Vajon mit akar tőlem?

Elindulok Patrick irodája felé, hogy megkérdezzem tőle, értesítette-e Mr. Wardot a szervezésbeli változásokról, de földbe gyökeredzik a lábam, mert újra megcsörren a telefon. Mély levegőt veszek, és fogadom a hívást.

Ha Patrick eddig nem szólt neki, akkor majd én szólok! És ha nem örül neki, akkor ez van, ezt kell szeretni. Mérsékelt sikerrel járt az a próbálkozásom, hogy meggyőzzem magam róla: azért mondtam le a munkáról Patrick javára, mert neki több érzéke van a korabeli stílushoz. Pontosan tudom, hogy ez csak az egyik ok.

– Igen, tessék – mondom, és dühömben mindjárt dobbantok egyet lábammal, hogy ilyen ijedt hangon szóltam bele a telefonba. Pedig határozottnak és magabiztosnak akartam tűnni.

– Ava? – Rekedtes hangja ugyanolyan hatással van gyengélkedő érzékszerveimre, mint pénteken volt. De a telefonon keresztül legalább nem látja, hogy remegek.

– Kivel beszélek?

Na végre! Ez meggyőzőbben hangzott: profi, üzleties és kiegyensúlyozott.

Könnyed nevetést hallat, ezzel nagyon zavarba hoz.

– Az a helyzet, hogy biztos vagyok benne, erre a kérdésre már tudja a választ, ugyanis a nevem megjelent a kijelzőn. – Erre borzasztóan zavarba jövök. – Igyekszünk közömbösnek mutatkozni?

A beképzelt disznó! Ezt meg honnan tudja? De ekkor leesik.

– Beleírta a számát a telefonomba? – Levegő után kapkodok. Mikor tudta ezt megcsinálni? Gondolatban végigfutok a találkozónkon, és azt a pillanatot választom ki, amikor kimentem a mosdóba, és az asztalon hagytam a portfóliómat meg a telefonomat. El sem hiszem, hogy hozzányúlt a mobilomhoz.

– Szükségem van rá, hogy el tudjam érni.

Na ne! Nyilvánvaló, hogy Patrick nem mondta el neki. Mindenesetre akkor sem csinál olyat az ember, hogy idegenek telefonjához nyúlkál. Igazán túlzottan magabiztos. Ráadásul Jesse-ként menti el magát? Ennyire jól aztán tényleg nem ismerjük egymást.

– Patricknek beszélnie kellett volna magával – közlöm hűvösen. – Sajnálom, én nem tudok a rendelkezésére állni, de Patrick annál szívesebben segít.

– Patrick beszélt velem – válaszolja. Először megkönnyebbülök, aztán összevonom a szemöldököm. Akkor meg minek hívogat? – Biztos vagyok benne, hogy szívesen segít, de én annál kevésbé szívesen fogadom a segítségét.

Leesik az állam. Mit gondol ez magáról? Csak nem azért hívott, hogy közölje velem, hogy elégedetlen? Jesszusom, ez az ember arrogánsabb, mint gondoltam! Becsukom nagyra tátott számat.

– Igazán sajnálom, hogy ezt kell hallanom! – Ez egyáltalán nem úgy hangzott, mintha sajnálnám: a hangom inkább idegesen cseng.

– Tényleg sajnálja?

Ez megint váratlanul ér. Valóban nem sajnálom, de ezt nem kötöm az orrára.

– Igen, tényleg – hazudom. Legszívesebben azt is hozzáfűzném, hogy soha nem tudnék dolgozni egy olyan szemtelen, jóképű majommal, mint ő, de ezt inkább magamban tartom. Amatőr dolog lenne ilyen dolgokba beavatni.

Hallom, ahogy sóhajt egyet.

– Nem hinném, hogy sajnálja, Ava.

A nevem úgy hagyja el az ajkát, mint a finoman lengedező bársony – ennek hatására ismerős borzongás fut végig a testemen. Honnan tudja, hogy nem sajnálom?

– Úgy érzem, megpróbál elkerülni – teszi hozzá.

Ha így haladunk, kificamodik az állam. Igaza van. Bizonyos nem szívesen látott érzéseket kelt bennem, ráadásul egyáltalán nem javít a helyzeten, hogy tudom, van valakije.

– Mi okom lenne rá? – kérdezem kihívón. Na, ez majd elhallgattatja!

– Hát az, hogy vonzódik hozzám.

– Tessék? – esik le újra az állam. Magabiztossága nem ismer határokat! Nem szégyelli magát? Az most tök mindegy, hogy teljesen igaza van. Csak egy darab kő nem vonzódna ehhez a férfihoz. Ő a férfitökéletesség megtestesítője, és minden jel arra utal, hogy ezzel tisztában is van.

– Azt mondtam… – sóhajt fel.

– Tudom, hallottam – vágok közbe –, csak el sem akarom hinni, hogy kimondta. – Belesüppedek a székbe.

Ilyet még nem is hallottam. Teljesen meg vagyok döbbenve! A férfinak van egy élettársa, közben meg velem flörtöl telefonon? Micsoda egy spíler! Gyorsan vissza kell irányítanom ezt a beszélgetést az üzleti kérdések felé, hogy aztán rövidre zárhassam.

– Sajnálom, hogy nem áll a módomban segíteni a munkában! – bököm ki, aztán gyorsan kinyomom, és hitetlenül bámulok a telefonra.

Ezt borzasztó gorombán és amatőr módjára csináltam, de teljesen megzavart a rámenőssége. Minden perccel egyre bölcsebb döntésnek tűnik, hogy továbbadtam a munkát Patricknek. Kapok egy sms-t:

Észrevettem, hogy nem tagadta le. Azt akarom, hogy tudja: az érzés kölcsönös. Puszi: Jesse.

Azt az ördög kunkori faszát! A kezem gyorsan a számra teszem, ki ne csússzon rajta a hang nélküli káromkodás. Nem, valóban nem tagadtam le. És ő is vonzódik hozzám? Kicsit túl fiatal vagyok hozzá, vagy ő túl öreg hozzám? Puszi? Micsoda egy beképzelt majom! Erre nem fogok visszaírni – fogalmam sincs, mit lehetne válaszolni.

Inkább bedobom a telefont a táskámba, és elindulok, hogy találkozzam Kate-tel, és megebédeljünk.

– Uramatyám! – kiált fel Kate, amikor elolvassa az sms-t. Lófarokba kötött vörös haja jobbra-balra himbálódzik, ahogy rázza a fejét. – Válaszoltál? – néz rám izgatottan.

– Jesszusom, dehogyis! – nevetek föl. Mégis mit javasolna, mit kellene erre válaszolnom? Engem teljesen lebénított ez az üzenet.

– És van barátnője?

– Igen – bólogatok, és felvonom a szemöldököm.

Visszateszi telefonomat az asztalra.

– Kár érte.

Tényleg kár érte? Igazából így minden sokkal egyszerűbb: a megjelenése és a belőlem kiváltott érzelmek jelentősége eltörpül.

Kate sokkal vakmerőbb nálam. Ő megdöbbentő és incselkedő sms-t írt volna vissza, amitől a férfi álla esett volna le. Ez a lány még a legelvetemültebb férfizabálókat is képes lenne megszégyeníteni. Rámenősségével többnyire az első randin képes elüldözni a férfiakat – csak a legedzettebbek maradnak versenyben. Kate hosszú vörös haja legalább annyira színes, mint a személyisége. Ez a lány magabiztos, kitartó és elszánt.

– Nem mondhatnám – tűnődöm el, majd felkapom az ebédhez rendelt borocskámat, és belekortyolok. – Egyébként is, még csak négy hét telt el az óta, hogy szakítottam Matt-tel. Nincs szükségem férfira az életemben, semmilyen szerepkörben. – Tetszik, hogy ezt milyen határozottan mondtam. – Életemben először élvezem, hogy szingli vagyok, és végre nincsenek problémáim – teszem hozzá. És tényleg úgy érzem, mintha ez lenne az első ilyen alkalom. Négy évig voltam együtt Matt-tel, azelőtt pedig Adammel töltöttem együtt három évet.

– Találkoztál azóta azzal a pöccsel? – torzul el undorodva Kate arca az exem nevének említésére. Ki nem állhatja Mattet, és boldog volt, hogy szakítottunk. Amikor Kate rajtakapta az egyik munkatársával egy taxiban, csak megbizonyosodtam arról, amit eleve tudtam. Nem tudom, miért nem vettem róla tudomást olyan sokáig. Amikor nyugodt hangon szembesítettem, esedezve kért bocsánatot, és majdnem hanyatt vágódott, mikor megmondtam neki, hogy nem érdekel az egész. Tényleg nem érdekelt, ezzel magamat is megleptem. Túl sokáig nyújtottuk a kapcsolatunkat, és Matt is ezen a véleményen volt. A szakítás kifejezetten barátságos körülmények között zajlott, de ezt Kate undorítónak találta. Ő azt szereti, ha repülnek a tányérok, és ki kell hívni a rendőrséget.

– Nem – nyugtatom meg.

– Jól szórakozunk, nem? – vigyorog, amint a pincér felénk tart a tányérokkal.

– Csak ki kell mennem a mosdóba.

Felállok, és magára hagyom Kate-et, hogy elárassza a hasábkrumpliját majonézzel. Miután kijöttem a mosdóból, beállok a tükör elé, fölviszek még egy kis ajakfényt, és egy kicsit felborzolom a hajam. Ma jól viselkedik, és szépen ráomlik vállamra. Leporolom fekete háromnegyedes nadrágomat, és leszedek pár hajszálat vajszínű blúzomról. Ahogy visszaindulok a bárba, megcsörren a telefonom. Előkapom a táskámból, és türelmetlenül sóhajtok egyet, amikor meglátom, hogy megint ő az. Valószínűleg azon morfondírozik, hogy hol marad a válaszom a szemtelen üzenetére. De én nem fogom az ő játékát játszani.

– Visszautasít – morgok a telefonra. Rábökök a piros gombra, és bevágom a mobilt a táskámba, miközben továbbindulok a folyosón. – Ó, jézusom, bocsánat! – nyögöm ki, amint belefutok egy mellkasba.

A mellkas, amelybe belefutottam, nagyon kemény, és az émelyítő friss illat, amely eláraszt, túlontúl ismerős. A lábam a földbe gyökeredzik, és nagyon jól tudom, milyen látvány fogad, ha fölnézek. Karjával már át is öleli derekamat, hogy megóvjon az eséstől. A szemem a mellkasa felső részével van egy vonalban. Látom az ingén keresztül, ahogy ver a szíve.

– Visszautasítja a hívásomat? – kérdi finoman. – Mélyen megsebzett!

Kiszabadítom magam a szorításából, és megpróbálom visszanyerni a lélekjelenlétemet. Csodálatosan néz ki: sötétszürke öltönyt és ropogós fehér inget visel. Nevetésben török ki, hogy képtelen vagyok levenni a tekintetem a felsőtestéről, mert félek, hogy erőteljes pillantása hatására mindjárt hipnózis alá kerülnék.

– Valami vicces történt? – kérdezi. Gondolom, bosszantja érthetetlen reakcióm, de mivel nem vagyok hajlandó a szemébe nézni, nem tudok megbizonyosodni erről.

– Bocsánat, figyelmetlen voltam.

Ellépek mellette, de megragadja a könyökömet, így meghiúsítja menekülési kísérletemet.

– Csak egy kérdésre szeretném hallani a válaszod, Ava, mielőtt elmész. – Hangja hallatán lúdbőrzik a hátam, majd arra leszek figyelmes, hogy tekintetem elindul fölfelé, nyúlánk testét pásztázza, míg szembe találja magát azzal a zöld szempárral. A férfi arca komoly, de továbbra is csodálatos. – Mit gondolsz, milyen hangosan fogsz sikoltozni, amikor megbaszlak?

MICSODA?

– Tessék? – sikerül kinyögnöm, pedig a nyelvem mindent megtesz, hogy ellenálljon.

Enyhén elmosolyodik a meglepődésemen, majd a mutatóujját az államhoz helyezi, és becsukja tátogó szám.

– Ezt rád bízom – engedi el a könyökömet.

Összeráncolom a homlokom, rávillantom dühös tekintetem, aztán elindulok az asztal felé, már amennyire engedetlenkedő lábam engedi. Tényleg jól hallottam, amit mondott? Rácsusszanok a székre, aztán gyorsan felhajtom a bort, hogy megnedvesítsem kiszáradt számat.

Mikor fölnézek Kate-re, azt látom, hogy a szája tátva, és ezzel felfedve a tartalmát: a félig megrágott sült krumplit meg a kenyeret. Nem túl vonzó látvány.

– Az meg ki a fasz? – motyogja teli szájjal.

– Ki? – nézek körbe, mintha lövésem sem lenne, hogy kiről beszél.

– Ő – mutat a villájával. – Nézd!

– Láttam, de fogalmam sincs – csikorgatom fogamat. Felejtsd már el!

– Felénk tart! Biztos, hogy nem ismered? Kibaszottul szexi! – fordítja felém a tekintetét. Megvonom a vállam.

Kérlek szépen, menj innen! Menj innen, menj innen! Kiveszek egy darabka salátát a paradicsomos-baconos szendvicsemből, és rágcsálni kezdem a szélét. Rettenetesen feszült vagyok, és tudom, hogy Ward felénk tart, mert Kate döbbenetet sugárzó tekintete fölfelé kúszik, hogy szemmel tarthassa a fölém magasodó férfit. Azt kívánom, bárcsak becsukná végre azt az ostoba száját.

– Hölgyeim! – Mély, rekedtes hangja tűként szúródik a bőrömbe, ami nem segít az ellazulásban.

– Helló! – böki ki Kate, aztán gyorsan rágni kezd, hogy megszabaduljon a beszédet ellehetetlenítő akadálytól.

– Ava? – fordul felém. Salátalevelemmel integetek neki, hogy mutassam: tudomást vettem a jelenlétéről anélkül, hogy rá kellene néznem. Finoman elneveti magát.

A szemem sarkából figyelem, ahogy a teste lassan leereszkedik, egészen addig, amíg ott guggol mellettem, de továbbra sem vagyok hajlandó a szemébe nézni. Egyik kezét az asztalra teszi, közben hallom, ahogy Kate köhögve kiköpi a maradék krumplit.

– Na, így mindjárt jobb – mondja. Leheletét az arcomon érzem.

Vonakodva fölnézek, és azt látom, hogy Kate engem bámul – a szeme kimered, és tekintete azt sugallja: „Még mindig itt van, beszélj már, te mamlasz!” Semmi nem jut az eszembe. Ez az ember már megint használhatatlan ronccsá változtatott.

Hallom, ahogy sóhajt.

– Jesse Wardnak hívnak, örvendek a szerencsének! – Látom, ahogy átnyúl az asztal fölött. Kate lelkesen rázza meg a kezét.

– Jesse? – nyögi ki. – Á, Jesse! – érzem, ahogy vádlón rám néz. – Kate vagyok! Ava említette, hogy van egy puccos hotelja.

Mérgesen nézek rá.

– Aha, szóval beszélt rólam? – kérdi halkan. Nem is kell ránéznem; tudom, hogy önelégülten mosolyog a hír hallatán. – Kíváncsi vagyok, mi mást mondott rólam.

– Ó, hát ezt-azt – válaszolja Kate félvállról, de már késő ahhoz, hogy visszavonja, amit az előbb mondott.

– Ezt-azt? – kérdez vissza halkan.

– Igen, ezt-azt – ismétli Kate.

Mivel elegem van ebből a céltalan szóváltásból, amit – úgy tűnik – mindketten élveznek, kezembe veszem az irányítást, és felé fordulok.

– Kellemes élmény volt összefutni magával! Viszlát!

Tekintetünk gyorsan összeakad, és résnyire nyitott piszkoszöld szeme, sötét és követelődző tekintete azonnal darabokra szed. Érzem, ahogy a lélegzetem elakad, ennek hatására el kell fordítanom a tekintetem, de csak a szájáig jutok. Ajka nedves, szűk résnyire nyílt, és a nyelve lassan előbújik, majd ráérően végigfut az alsó ajkán. Nem tudok nem rá nézni. Anélkül, hogy irányítanám, a nyelvem válaszul rövid, de vidám kalandra indul alsó ajkamon. Ez persze ellehetetleníti minden arra irányuló kísérletemet, hogy érzelemmentesnek tűnjek, és úgy lássék, mintha nem érintene meg a helyzet… Nagyon is megérint.

Ez tiszta őrület! Ez… bármi is legyen ez… egyszerűen őrültség. A férfi túlságosan is magabiztos és pökhendi, igaz, valószínűleg minden oka megvan rá. Mindenáron azt szeretném, hogy ez a férfi ne legyen rám semmilyen hatással.

– Kellemes? – hajol felém. Megfogja a combomat, amitől forró láva önti el az ölemet. Elmozdítom a lábam, és összeszorítom a combjaimat, hogy elszorítsam a vérkeringésem, mert attól félek, hogy kemény, irányíthatatlan lüktetés lesz úrrá rajtam. – Sok szó eszembe jut, Ava, de semmiképp nem az, hogy „kellemes”. Magadra hagylak, hogy átgondolhasd a kérdésemet.

Jaj, uramatyám! Nyelek egyet, amikor félig fölemelkedik, odahajol hozzám, és odanyomja nedves ajkát az arcomhoz, majd ott tartja, ki tudja, milyen hosszú ideig. Összeszorítom a fogamat, nehogy a nyakába boruljak.

– Hamarosan találkozunk! – suttogja. Ezt ígéretnek szánja. Elengedi feszült combomat, és fölemelkedik. – Örülök, hogy megismertem, Kate!

– Hm. Én is! – válaszolja Kate elgondolkodva.

Jesse hosszú lépésekkel a kijárat felé indul. Istenem, milyen határozottak a mozdulatai, és milyen piszkosul szexi! Becsukom a szemem, hogy kicsit összeszedhessem a darabjaimat a padlóról. Reménytelen próbálkozás. Visszafordulok Kate-hez, aki úgy néz rám, mintha épp agyarakat növesztettem volna.

Szemöldöke felcsúszik homloka tetejére.

– Hú, basszus, ez kemény volt! – köp felém egy ételdarabot.

– Igen? – elkezdem tologatni szendvicsemet a tányérban.

– Jobban teszed, ha kibaszott gyorsan befejezed ezt az „engem most nem érdekelnek a férfiak” című faszságot, vagy olyan mélyre dugom fel neked ezt a villát, hogy a torkodon jön ki. Mi az a kérdés, amelyre nem tudod a választ? – harcias a hangja.

– Fogalmam sincs – hessegetem el. – Vonzó, arrogáns, és van barátnője – próbálkozom.

Kate hosszan és hangosan füttyent.

– Ilyenben még sohasem volt részem! Hallottam már róla, hogy létezik, de sohasem voltam még szemtanúja.

– Mi a francról beszélsz? – ripakodom rá.

Komoly tekintettel felém hajol az asztal fölött.

– Ava, olyan kibaszott erőteljes volt a szexuális feszültség kettőtök között, hogy még én is felizgultam! – neveti el magát. – Rettenetesen akar téged! Ez akkor sem lett volna egyértelműbb, ha szétterpeszti a lábad azon a biliárdasztalon – mutat egy asztal felé, én pedig érdekes módon oda is nézek.

– Képzelődsz! – horkanok fel. Tudom, hogy ez nem igaz, de mégis mit mondhatnék.

– Láttam az sms-t, és most már a férfit is teljes valójában. Szexi… idősebb férfi létére – vonja meg a vállát.

– Nem érdekel a dolog.

– Jaj! Mondogasd csak ezt magadnak!

Mogorva tekintettel nézek legjobb barátnőmre.

– Pontosan ezt fogom tenni!

– Majd mondd el, mekkora sikerrel jártál! – vágja rá nyeglén.

Visszatérek az irodába, de a nap hátralévő részében képtelen vagyok bármire is. A tollammal babrálok, vagy tízszer kimegyek a vécére, és úgy csinálok, mintha odafigyelnék Tom meleg büszkeségről és mindenféle más okosságról szóló monológjára. Négyszer csörgött a mobilom – mind Jesse Ward –, és mindegyik hívást kinyomtam. Elképesztő, mennyire kitartó és magabiztos ez a férfi.

Hogy milyen hangosan fogok sikoltozni?

Meg vagyok döbbenve!

Boldog vagyok, élvezem újdonsült szabadságom, és nem szándékozom feladni a tervemet, hogy szingli legyek, távol minden bonyodalomtól. Nem kezdek el kavarni egy jóképű idegennel, még akkor sem, ha nagyon jóképű. És ő aztán szédítően kívánnivaló! De egyébként is, túl öreg hozzám. És ami ennél is fontosabb: egyértelműen van valakije. És ennél csak még biztosabb, hogy világklasszis bájgúnárral van dolgom. A franc egye meg, nem egy ilyen férfihoz kellene vonzódnom, különösen Matt hűtlenkedései után! Előbb-utóbb olyan férfira lesz szükségem, aki vigyáz rám, és megvéd – és lehetőleg korban is közelebb áll hozzám. Ő mennyi idős vajon?

A telefonom sms-t jelez, ettől ijedtemben ugrom egyet, és felriadok elkalandozó gondolataimból. Tudom, kitől jött az üzenet, még azelőtt, mielőtt megnézném.

Nem túl jó érzés, hogy kinyomod a hívásaimat. Miért nem veszed föl? Puszi: J.

Fölnevetek magamban, ezzel magamra irányítom az íróasztalom melletti szekrényben turkáló Victoria figyelmét. Felvonja tökéletesen szedett szemöldökét. Nem hinném, hogy ez a férfi hozzá lenne szokva a visszautasításhoz.

– Kate az – jegyzem meg magyarázatként. Úgy tűnik, hogy sikeresen, mert tovább matat a szekrényben.

Nem egyértelmű, miért nem veszem föl azt a hülye telefont? Nem akarok vele beszélni. Nincs rám épp megnyugtató hatással; túl sok dolog zajlik le bennem, mikor meglátom. És őszintén szólva nem bízom meg a testemben, mikor a közelében vagyok. Úgy tűnik, mintha a testem a beleszólásom nélkül válaszolna a jelenlétére, és ez igencsak ijesztő.

A telefonom újra megcsörren, én pedig gyorsan kinyomom. Jesszusom, legalább arra adj időt, hogy válaszolhassak. Fogok egyáltalán válaszolni? Soha nem fogom tudni lerázni. Kegyetlennek kell lennem.

Ha az igényeit szeretné megbeszélni, akkor Patricket hívja, ne engem.

Tessék! Nem írom oda a nevem a végére, puszit meg aztán végképp nem küldök. Röviden fogalmaztam, de biztos eljut hozzá az üzenet. Leteszem a mobilom, és elhatározom, hogy csinálok valami értelmeset is, de megint jön egy sms. Újra felkapom, közben szabad kezemmel a kávémat veszem fel.

Az az igényem, hogy halljam, ahogy sikoltozol. Nem hiszem, hogy Patrick tudna segíteni ebben. Most ez a gondolat köti le a fantáziám. Micsoda ötlet… szükség lesz arra, hogy lekötözzelek? Puszi: J.

Kávéval köhögöm tele az íróasztalt. A szemtelen disznaja! Hogy lehet valaki ennyire pimasz és arcátlan? Azt hiszi, hogy könnyűvérű vagyok, vagy mi a franc? Lenémítom a telefonom, és undorodva dobom az asztalra. Ezt még válaszra sem méltatom. Ha válaszolnék, az csak olaj lenne a tűzre. Vannak magabiztos emberek, vannak arrogánsak, és van Jesse Ward. Sajnálom az öreg csücsöriajkú nőt. Vajon tud róla, hogy a szerelme fiatal nők után koslat?

Nézem, ahogy a kijelző újra felvillan. Felkapom és kikapcsolom, mielőtt magamra vonom mások figyelmét. Kihúzom az asztalfiókot, beleejtem a telefont, és idegesen belököm a fiókot. Ezután majd leesik neki!

Gyorsan kudarcot vall erőtlen próbálkozásom, hogy haladjak a munkámmal: képtelen vagyok koncentrálni. Ahogy szórakozottan bámulom a képernyőt, arra leszek figyelmes, hogy különös szavak jelennek meg az e-mailjeimben – ezek egyike sem üzlettel kapcsolatos. Ekkor az irodai telefon kezd csörögni.

Felpillantok, és azt látom, hogy Sally nincs az íróasztalánál, ezért fölveszem a telefont.

– Jó napot kívánok. Rococo Union, miben segíthetek?

– Ne rakd le! – kiált bele a telefonba. Kihúzom magam. Még ez a sietős hang is bizserget belülről. Egy biztos: nem fogja megérteni a célozgatásaimat. Tényleg nem hat rá a kritika. – Ava, igazán sajnálom!

– Csak nem? – Nem tudom leplezni meglepetésem. Minden jel arra utal, hogy Jesse Ward nem tartozik azok közé, akik csak úgy ímmel-ámmal kérnek bocsánatot.

– De, tényleg, őszintén! Kényelmetlen helyzetbe hoztalak. Minden határon túlléptem azzal, ahogy viselkedtem. – Elég őszintének tűnik. – Kellemetlen pillanatokat okoztam neked. Kérlek, bocsáss meg nekem!

A „kellemetlen” nem a legtalálóbb szó. A „sokkos” találóbb lenne. Gondolom, akadnak olyanok, akik csodálnák az őszinteségét.

– Na jó, rendben! – mondom habozva. – Szóval nem akar kikötözni, és nem akarja, hogy visítsak?

– Ava, csalódottnak tűnsz.

– Egyáltalán nem! – vágom rá. Vár néhány pillanatot, mielőtt újra beszélni kezd.

– Kezdhetjük elölről az egészet? Természetesen üzletfélhez méltón fogok viselkedni.

Jaj, ne! Lehet, hogy sajnálja, amit tett, de attól még nem szívódnak fel a bennem kavargó érzelmek. És az is felmerül bennem, ez az egész csak egy trükk arra, hogy újra megpróbálhasson becserkészni.

– Mr. Ward, tényleg nem én vagyok a megfelelő ember erre a munkára.

Megfordulok a székemmel, hogy lássam, Patrick bent van-e irodájában. Igen, bent van.

– Átkapcsolhatom Patrickhez? – erőlködöm, és magamban fohászkodom, hogy megértse a célzást.

– Szólíts Jesse-nek. És tegeződjünk! Öregnek érzem magam, amikor magázol, és Mr. Wardnak szólítasz – morogja.

Gyorsan ráharapok a nyelvemre, ahogy a szám kinyílik, és majdnem kibököm azt a bizonyos kérdést. Továbbra is nagyon kíváncsi vagyok a válaszra, de nem fogom még egyszer megkérdezni tőle.

– Ava, ha ettől jobban érzed magad, akkor intézheted az üzletet Johnnal is.

Hm. Ettől vajon jobban érezném magam? A behemót legalább annyira megfélemlítő, mint amennyire Ward arcátlan. Egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy nyugodtabb szívvel intézném az üzletet Ward helyett Johnnal. Mégis, az a tény, hogy hajlandó megtenni ezt, arra utal, hogy tényleg velem akarja terveztetni a lakosztályokat, ami azt hiszem, hízelgő. A Majorság-beli munkám csodásan mutat majd a portfóliómban.

– Le kell majd mérnem a szobákat, és össze kell dobnom néhány tervet – bököm ki izgatottan.

– Remek! – válaszolja megkönnyebbülten. – Megkérhetem Johnt, hogy vezessen körbe a szobákon. Segíthet a méricskélésben. Holnap?

Holnap? Kicsit túl lelkes. A helyzet az, hogy a holnap nem jó. Egész nap találkozóim vannak, és a szerda sem jó.

– Se holnap nem jó, se pedig szerdán, sajnálom!

– Ó – válaszolja gyorsan –, és este szoktál dolgozni?

Hm, szoktam? A helyzet az, hogy nem szeretek este dolgozni, de sok ügyfél dolgozik napközben, és csak késő délután vagy este érnek rá. Még mindig jobb este dolgozni, mint hét végén. Soha nem hagyom magam belerángatni hétvégi találkozókba.

– Holnap este jó lenne – bököm ki, miközben a naplómban keddre lapozok. Mrs. Kenttel van az utolsó találkozóm öt órakor. – Hét körül megfelel? – kérdezem, közben már be is írom hétre a naptáromba.

– Tökéletes! Mondanám, hogy alig várom, de nem lenne értelme, mert nem fogok veled találkozni. – Nem látom, de biztos vagyok benne, hogy vigyorog. Érezni a hanglejtésén. Egyszerűen képtelen megállni. – Szólok Johnnak, hogy hétkor érkezel.

– Hét körül – javítom ki. Fogalmam sincs, milyen gyorsan tudok kijutni a városból abban az időben.

– Hét körül – helyesel. – Köszönöm, Ava!

– Nincs mit, Mr. Ward. Viszlát! – teszem le a kagylót, és a körmömmel kocogtatni kezdem a fogamat.

– Ava! – szól ki Patrick a dolgozószobájából.

– Igen? – pördülök felé a székemmel.

– A Majorság, téged akarnak, virágszálam – vonja meg a vállát, majd visszafordul a képernyője felé.

Nem, ő akar engem.