Lucian Boia

Miért más Románia?

– ingyenes részlet –

Koinónia • 2013

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Lucian Boia: De ce este România altfel?,
ediţia a II-a adăugită

Fordította Rostás-Péter István
Szerkesztő Czintos Emese
Műszaki szerkesztés és borítóterv Sütő Ferenc
Borítófotó Emanuel Tânjală
Elektronikus könyv Nagy Lajos
Felelős szerkesztő Rostás-Péter Emese
Felelős kiadó Zágoni Balázs

ISBN 978-97-3165-087-6

© Humanitas, 2012, 2013
© Koinónia, pentru prezenta ediţie
© Rostás-Péter István, 2013

Előszó1
A másság filozófiája: válasz néhány kritikára

Álmomban sem gondoltam, hogy ez az esszé ekkora hatást fog kelteni: néhány hónap alatt 40 000 példány fogyott el belőle, és végeérhetetlen vita kerekedett körülötte. A saját szempontomból ideális lenne, ha nem kommentálnám önnön mondandómat, és azt sem, amit mások mondanak róla: már egyszer kifejtettem, midőn megírtam. Meg kell állapítanom azonban, hogy kicsit túl sok értetlenséggel, olykor kimondott rosszindulattal szembesülök, így kénytelen vagyok egy sor pontosítást ejteni.

Teljesen hamis az a beállítás, amely Mircea Vasilescutól, a Dilema veche című lap főszerkesztőjétől származik, miszerint ezt a dolgozatot jó „kiadói húzás” céljából rendelték meg: „kitűnő marketing-ötlet”, hogy pontosabban idézzek. „Azt hiszem – mondja ő –, hogy a címet Gabriel Liiceanu adta”. Mindeddig abban a hitben éltem, hogy valahol mégis képes lennék egy téma kitalálására, és szükség esetén akár címet is adhatok neki. Biztosíthatom Mircea Vasilescut, hogy a téma és a cím egyaránt az enyém: én javasoltam a kiadónak, és nem fordítva. Sohasem írtam merkantilista megfontolásokból, és nem az én hibám, hogy az esszéből bestseller lett. Csak azt írom, amit „érzek”, amiről egy adott pillanatban azt hiszem, hogy érdemes másokkal is megosztanom.

Ugyancsak a Dilema veche hasábjain Cristian Ghinea2 azzal vádol (vagy ment fel?), hogy a könyvet „dühömben” írtam. Csakis így vetemedhettem arra, hogy „szájba rúgjam Romániát” (a kecses kifejezés a sajátja – „le style c’est l’homme”). Számomra viszont úgy tűnik, hogy nem az én szövegem, hanem Ghinea úr cikke enervált hangvételű. Miért haragudtam volna meg? Nem voltam Traian Băsescu támogatója, egyébként is mindenfelől a „távolságtartást” rótták fel nekem. Másfelől pedig, nem szoktuk volna meg eléggé Romániát, hogy csak úgy, egykettőre feldühödjünk? Ráadásul semmi olyasmit nem állítottam, ami nem lelhető fel előző munkáimban: mindössze rövidebben fogalmaztam, és valamivel élesebb hangsúlyokkal, épp ezért szembetűnőbben.

Nem valamiféle ideges állapot stimulált, hanem ellenkezőleg, egyfajta „mulatság”. Szórakoztam azon, hogy elképzeltem, miként maradtak tátott szájjal a nyugatiak, mert semmit sem értettek abból, ami Romániában történt. Ez aztán civilizációs törés a javából! Ez jelentette a kiindulópontot. És megkíséreltem a történelem révén megmagyarázni, miért vagyunk másak, és miért tűnünk óhatatlanul másmilyennek a többiek szemében is. Ha most újraírnám az esszét, eltekintenék a 2012-es események túlzottan részletes elemzésétől, szabadon hagyva a nagy képletet, a román történelem általános értelmezését. De nem nyúlok többé a szöveghez: így gondoltam ki, így írtam le, maradjon hát így!

Cristian Ghineának van még egy fura ötlete: nevezetesen az, hogy ha igazam is lenne (bár nincs!), akkor sem kellene kimondani („ez nem a megfelelő pillanat” – a kommunista rezsim egyik mondása szerint); eltántorítanánk a románokat éppen most, amikor végre ők is próbálnak valamibe belekezdeni. Akkor már inkább simogassuk meg a buksijukat: kicsik, még nőniük kell.

Most pedig a másról, a másság filozófiájáról. Egyszerűen megdöbbentem: ebbe a szóba botlanak bele egyes kritikusaim, közülük néhányan igencsak. Azt az újdonságot akarják megosztani velünk, mintegy a váratlan és felbecsülhetetlen felfedezés elégtételével, hogy nem csak a románok, de minden náció más és más. Most már sajnálom, hogy a könyvemnek nem ezt a címet adtam: Miért más Románia, mint ahogyan másak a többiek is mind! Lehet, hogy kevésbé lett volna kifejező, de legalább kezdettől kiiktattam volna az értetlenség fő okát. Mégis engedjék meg, hogy felhívjam azok figyelmét, akik átugrották a szöveg első sorait, hogy a szövegem így kezdődik: „Országok és nemzetek különböznek egymástól. Hasonlóak és eltérőek. A maga során Románia nyilván része a hasonlóságok és eltérések eme játékának.” Vajon nem eléggé egyértelmű? Értelmem korlátozott, mint minden emberé, de merem remélni, hogy nem annyira korlátolt, hogy bárki azt hihetné, tisztessége teljes tudatában, hogy nem érzékelem a mások másságát. Engem azonban a román másság érdekelt, mert – nyilván – a románok a maguk módján másként másak. A többiekhez való hasonlításoknak az a szerepe, hogy pontosabban meghatározzuk Románia hely(zet)ét, de alapvetően nem a többiek sajátosságai, hanem a jellegzetes honi vonások foglalkoztattak.

Mihez, kihez viszonyítva? Egy tréfás kedvű személy Ruandát emlegette (amely maga is más, ha nem éppen még annál is másabb). Íme, egy valós megoldás arra, hogy Románia európaibbnak tűnjék: Ruandával kell összevetni. De inkább azt javaslom, korlátozzuk vizsgálódásunkat Európára. De ne a Nyugatra – pattannak is rögtön egyesek! Legyünk elnézőbbek: hasonlítsuk össze magunkat a szomszédos országokkal, amelyek földrajzilag, történelmileg és fejlettségi szint tekintetében egyaránt közelebb vannak, és, ha lehetséges, inkább Ukrajnával, mint Magyarországgal. Elfogadom ezt az igényt is, de csak részben. Kétféle összevetés létezik. Igen jól ismerem a két (vagy három) Európa közötti távolságokat: Nyugat-Európa, Kelet-Európa (és, közéjük ékelten, Közép-Európa). A kérdésről bőven értekeztem a Nyugatról szóló könyvemben (Occidentul. O interpretare istorică – A Nyugat. Történelmi olvasat). A viszonyítás alapja a kontinens közép-keleti fele kell, hogy legyen, ahol Románia is van. Több ízben is utaltam két ilyen támpontra: Lengyelországra és Bulgáriára. Egyesek azt szeretnék, hogy csupán Bulgáriával hasonlítsuk össze magunkat (vagy, ha lehet, inkább csak Moldova Köztársasággal). Mit tehetnék: Románia részben Közép-Európához is tartozik (nem róhatjuk fel a földrajznak, hogy a román valóság ezt nem tükrözi kellőképpen). De ne feledkezzünk meg a másik fajta összevetésről sem: mihelyt Románia a nyugatiasodás útjára lépett, a Nyugattal való összehasonlítás elkerülhetetlenné vált. 1866-ban, az alkotmánykeresőben levő fiatal román állam nem egyebet másol le (majdhogynem azt mondtam, „plagizálja” – de ne emlegessünk kötelet akasztott ember házában), mint a belga Alkotmányt (mely Európa-szerte a leghaladóbb volt). Akkor most jogos vagy sem Belgiumhoz hasonlítanom az országot? A „Kelet Belgiuma” megnevezést egyébként gyakran alkalmazták Romániára, mintegy a kor bevett kifejezése volt. Hát a „kis Párizs”? Nem arra ösztönöz talán, hogy Románia fővárosát „az igazi” Párizshoz hasonlítsuk? Jelenleg is az egész román eszme- és intézményrendszer formálisan nyugati vétetésű. Őket utánozzuk, őket akarjuk utolérni. Úgy tisztességes, ha hozzájuk is mérjük magunkat, ne érjük be azzal, hogy a valósnál nyugatiasabbaknak tettetjük magunkat, például Fehéroroszországhoz képest.

Tény, hogy tovább merészeltem lépni, azt sugallva, hogy Románia még ennél is másabb lenne. Értelemszerűen nem egy bizonyos országhoz, hanem egy művileg megalkotott, semleges, „eszményi modellhez” viszonyítva, legyen az európai vagy akár regionális. Ebben a tekintetben lehetetlen tökéletesen és pontosan bizonyítanunk a mondandónkat, bár különböző vonatkozásokban elegendő – elgondolkodtató – statisztikai adatsor áll rendelkezésünkre. A nyugatias homlokzattal büszkélkedő, két világháború közötti Románia egyben az az ország, amely még a szomszédaihoz viszonyítva is tartja az írástudatlanság és a csecsemőhalandóság rekordját. Nemcsak a „minket” „másoktól” elválasztó különbség lehet sokatmondó, de a román térségen belüli ellentétek mértéke is. A kommunizmus is – amely szintén nem értelmezhető csupán önmagában, meg kell vizsgálnunk a táptalaját is – teljesen sajátosan fejlődik ki ebben az országban. Románia az az ország, amely a legkevesebb kommunistával lép be a rendszerbe, és a legtöbbel válik meg tőle. Induláskor még a kommunizmus számára egyáltalán nem megfelelő struktúra jellemzi (rurális, kisbirtokosokból álló ország), ahhoz, hogy az út végén itt legyen a legnehezebb megszabadulni a kommunista struktúráktól. Előbb harsány antinacionalista ideológiát hirdet meg, a következő szakaszban pedig ugyanolyan harsány nacionalista eszmerendszert karol fel. Mikorra a kommunista államok majd mindenikében alábbhagy a „személyi kultusz”, Romániában éppen, hogy felerősödik ez a kurzus. Amikor a többi európai kommunista ország (Albánia kivételével) bizonyos fokú nyitásra, „liberalizálásra” törekszik, Románia éppen ellenkezőleg, bezárkózik és elszigetelődik. Ceauşescu „dinasztikus” kommunizmusának nincs európai példaképe, Észak-Koreán kívül sehol nem találni hasonlót. De míg az ázsiai országban (amint azt valaki találóan megjegyezte) ez a kombináció az apáról fiúra való átöröklésre korlátozódott, Romániában primitívebb módon valóságos „törzsi” vagy klánszerű kommunizmus honosodik meg, a maga teljes garnitúrájával: az apa, a fiú, de még a feleség is (és nem is akárhogyan!), ráadásul a kettejük teljes rokonsága. Vajon nem túl sok ez a sajátosság? Némelyeknek úgy tűnik, túlzok, amikor azt mondom, hogy a románok (nem mind, de többségük) megérdemelték Ceauşescut. Nem, dehogy, Isten őrizz! A britek érdemelték volna meg, de nem tudni, hogyan, ő mégis Romániában landolt.

Még a térképen elfoglalt helye is Románia bizonytalan helyzetére utal. Szigorúan földrajzi szempontból távolról sem balkáni ország (kivéve Dobrudzsát, amennyiben a Dunát tekintjük a Balkán-félsziget északi határának), és mégis hangsúlyosan az, a civilizációk egész szövevénye révén. Keleti ország, amely nyitott az orosz alföld felé, de nem kevésbé közép-európai is, a Kárpátok túlsó oldalán. Egyetlen európai nemzet sem alakult ki ennyire sok és elkülönült darabból (Bukovina és Dobrudzsa, Besszarábia és a Bánság…). Mindezek a részek egységesek a többségben levő románok jelenléte folytán, de egyben el is különülnek a kisebbségek sokszínű palettája és a kulturális lenyomatok változatossága révén (politikai szempontból Olaszország és Németország sokkal töredezettebbek voltak, ám sokkal egységesebb civilizációs teret alkottak).

A lényeg és a forma közötti feszültség Romániában a végletekig fokozódott. Az 1900-as évek tájékán strukturális szempontból Románia jelentős hasonlóságot mutat Oroszországgal. Mindkét esetben „megkésett”, túlnyomórészt rurális társadalommal számolhatunk, melyet az elnyugatiasodott elit és intézményrendszer vékony hártyája borít. Csakhogy az orosz arisztokrata vagy értelmiségi, aki lehet, hogy még nyugatiasabb, mint a román, alapvetően orosz marad, lélekben távol a Nyugattól. Mi lehet oroszabb, mint az orosz irodalom? A román elit utánzása érezhetően hangsúlyosabb volt, hogy ne is beszéljünk az ideológiai tagoltságról és a politikai struktúrákról, amelyeket a románok lelkiismeretesen – és formálisan – lemásoltak, miközben az oroszok, a forradalmi fordulatok dacára, kitartottak a saját autoriter vagy fél-autoriter modelljük mellett. Úgy vélem, kulturális értelemben a végletek – a legfelső és a legalsó nívó, vagy a nyugatiasodás és az annak való ellenszegülés – közötti szintkülönbség Romániában a leghangsúlyosabb, kelet-európai, balkáni és közép-európai viszonylatban egyaránt. Emiatt a „lényeg nélküli formák” itt a legnyilvánvalóbbak. Ezért román Caragiale, és az az idő múlásának dacára a legidőszerűbb román író marad.

Súlyos váddal illettek: a támadást Alex Ştefănescu irodalomkritikus jegyezte. Szerinte hitelrontást követtem el, Romániát becsmérelve. A kifejezést, vitán felül, remekül megválasztották: az egyenesen a kommunista büntető törvénykönyvből kölcsönvett terminus egyébként néhány évig tartotta magát az 1989 utáni „eredeti demokráciában” is, hogy azután az Európai Unióhoz való csatlakozás folyamatának beindulásával átdobják a korláton. Szerencsére a „hitelrontás” Alex Ştefănescu révén menedéket talált az irodalomkritikában. Viszont haladásként könyvelhetjük el, hogy a kritikusok, az ügyészektől eltérően, nem tudnak börtönbe juttatni.

Ugyancsak Alex Ştefănescu fogalmazza meg a történelmi „megkésettség” tudós elméletét. Eszerint nincs azzal gond, hogy a románok későn indultak, sőt, éppen jó, hogy így történt. Íme a bizonyíték: az Amerikai Egyesült Államok még később léptek a történelem színpadára, és egyáltalán nem sínylették ezt meg, ellenkezőleg. Lehet, hogy nekünk is jól megy a sorunk, csak nem vesszük észre! Annyit mégis megengedek magamnak, hogy felhívjam az újdonsült történelemteoretikus figyelmét arra, hogy kétféle típusú „megkésettséget” kavar össze, amelyeknek a közös megnevezésen kívül semmi közük nincs egymáshoz. A románok későn lépnek be a történelembe, megkésett struktúrákkal, amelyek századokon át fékezik a a haladást; az amerikaiak még később startolnak, de akadálymentes terepen, a fejlődés csúcsán álló protestáns Európából érkező képzett és szabad emberekkel („a protestáns etika és a kapitalizmus szelleme”). Azt tanácsolom Alex Ştefănescu úrnak, hogy kicsit még „finomítson” az elméletén.

Ám alighogy kilépünk az egyik elméletből, máris belegyalogolunk a másikba. A románok közönye, a mindenbe beletörődés szelleme, a reakcióhiány – szintén Alex Ştefănescu szerint – nem a gyengeség, hanem az erő jele. Csak a gyenge népek izgágák. Íme: a franciák, a lengyelek… a románok otthon ülnek, a tévé előtt. Erős nép. (Már megint „hitelt rontok”.)

Most pedig Nicolae Manolescuról.3 A szóban forgó cikk – mint ahogyan azt már megszoktuk – hosszas fejtegetés a témába való bevezetésről, arról, hogy mit jelent a másság. Újfent értesülünk róla, ha eddig nem lett volna számunkra elég világos, hogy az egész világ más. Mivel már meguntam ezt a témát, arra kérem az olvasót, kicsit lapozzon vissza, és keresse meg, mit mondtam e kényes intellektuális csörte kapcsán.

Nicolae Manolescu legfőbb sérelme az, hogy neki olybá tűnik, hogy lekicsinyeltem a román antikommunista ellenállást. Újból megjegyzem: minden viszonyítás kérdése. Romániában természetesen létezett kommunista-ellenesség, de sajnos ez a mozgalom nem talált elegendő visszhangra a lakosság körében. A hegyekben való ellenállás, meglehet, ádázabb volt, mint bárhol máshol, ugyanakkor elszigeteltebb is. Távol állunk az olyan átfogó nemzeti mozgalmaktól, mint amilyenek Lengyelországot jellemezték szinte végig a kommunizmus idején, vagy mint ami Magyarországon 1956-ban, vagy Csehszlovákiában az 1968-as prágai tavasz idején történt. A nálunk kitört Zsil-völgyi (1977) és brassói (1987) megmozdulások elszigeteltek maradtak. Ami pedig „a kultúra általi ellenállást” illeti (amelynek teoretikusává maga Nicolae Manolescu vált), a kifejezésben rejlő igazságot, már amennyi létezik, jó adag mitológia egészíti ki. Vajon el kell hinnünk, hogy az íróknak mindig sikerült kijátszaniuk a cenzúrát? Vagy a cenzorok lettek volna ennyire ostobák? Esetleg ők is antikommunisták voltak? A könyveket „az uraság engedélyével” adták ki (miközben az írók egyéb apró előnyöket is élveztek az értelmiségiek különféle kategóriáihoz képest). A 70–80-as évek legnagyobb szabadsága abban állt, hogy szigorú kritikával lehetett illetni az ötvenes éveket, ezt a „nyomasztó évtizedet”, ám csupán a „túlkapásokat”, magát a rendszert nem. Valamicskét kritizálták a jelenlevő valóságot is. Ceauşescu maga is támogatta egy bizonyos pontig a negatív állapotok kritikáját, éppen azért, hogy saját, „emberséges” kommunizmusát hitelesítse ezzel. Marin Preda Cel mai iubit dintre pământeni (Halandók közt a legszeretettebb) című regényének megjelenése általános izgalmat keltett. Bevallom, akkor szégyenkezve olvastam. Ha jól emlékszem, egy ötvenes évekbeli „túlkapást” leplez le: a hőst jogtalanul néhány év börtönre ítélik. Elég kevés, a korabeli szörnyű, kommunista terrorhoz képest! A Delirul (Delírium) című regény újra nagy szenzációt hozott: „nyíltan” beszélt Antonescuról! A marsall „felemás rehabilitációját” – amely fel is ingerelte a szovjeteket – szintén fentről indítványozták (ezt jelzi egy, a Párttörténeti Intézetben dolgozó történész tanulmánya, amelyet a maga során ugyancsak sokan kommentáltak); az egyensúly kedvéért az írónak gondja volt arra, hogy beékeljen egy fejezetet, amelyben színre lép – bár más néven – a ifjú forradalmár Nicolae Ceauşescu is. A fejezetet 1989 után kigyomlálták a szövegből. Miért is nem írják újra az egész regényt? De miért is kutakodjam az írók között, mikor átadhatom a szót éppen Nicolae Manolescunak, egy apró, de vélhetően nem jelentéktelen példa erejéig. 1993-ban értetlenül álltam (ismétlem: 1993-ban), miután elolvastam Petru Dumitriu Cronică de familie (Családi krónika) című regényének új (a Forradalom utáni első) kiadásához írt utószavát. Annyi derült ki számomra belőle, hogy a szöveg 1989 előtt íródott, egy végül letiltott kiadáshoz. Érdekes, hogy változatlanul jelent meg 1993-ban! Kimondottan irodalmi elemzés, amelyből a történelmi kontextusra vonatkozó leghalványabb utalás is hiányzik. Egy szó sincs az ötvenes évekről, amikor a regény született, semmi a román történelem – Roller4 tankönyveinek szellemében elkövetett – iszonyatos eltorzításáról, ami az irodalmi értékek dacára a narrációt teljes mértékben befolyásolja. Semmi, abszolút semmi, sem kommunista, sem antikommunista szempontból. Sajnos fennáll a veszély, hogy az olvasónak az lehet a benyomása, hogy Petru Dumitriunál minden rendben van a történelmi múltidézés terén. Amit erről el kellett volna mondani, konkrétan és részletesen szintén Nicolae Manolescu fejtette ki a 2008-ban megjelent Istoria critică a literaturii române (A román irodalom kritikai története) című munkájában. Magam sem tagadom, hogy a kultúrának, és elsősorban az íróknak köszönhetően fennmaradt a változatosságnak és a kritikai gyakorlatnak egyfajta minimuma, a szabadság homályos érzete. Ám innen egészen az antikommunista ellenállásig hosszú az út.

Ami nem fair play Nicolae Manolescu kritikáiban, az a kijelentéseimre vonatkozó antiszemita sejtetés. Különben egykor őt magát is jogtalanul vádolták ugyanezzel. Manolescu szerint az Antonescu-rezsim iránt toleránsabb lennék, mint a kommunizmus iránt. Állítólag nem tudnék a zsidók közlési jogának megvonásáról és a közéleti részvételük ellehetetlenítéséről. Állítom, hogy tudok minderről, sőt többet, mint Manolescu úr. A Capcanele istoriei (A történelem csapdái) című könyvemben sok, a lehető legjobban dokumentált oldalt szenteltem ennek a témának. De ilyen volt az Antonescu-rendszer, és nem fogok hazudozásba kezdeni csak azért, hogy teljesen befeketítsem a képet. Antonescu igenis felelős megannyi zsidó haláláért, és ez szörnyű gyilkosság, mit lehet erről többet mondani? Hibás ennél még több ember üldöztetéséért és diszkriminálásáért is, akiket nem küldött halálba. Azonban hogy ez utóbbiak megúszták élve, az nem „cinikus” megjegyzés (ahogyan ezt Nicolae Manolescu feltételezi), hanem egy korántsem másodlagos történelmi tény megállapítása. Jobb lett volna, vagy egyre ment volna, ha mindannyian odavesznek? És, túllépve a zsidó kérdéskört, a szellemi szabadságot 1941 és 1944 között nem sértették meg nyilvánvaló módon. A legionáriusok hosszú lajstromot állítottak össze azokról az egyetemi tanárokról, akiket ki kellett volna zárni a felsőoktatásból; szerencsére nem maradt idejük, hogy végrehajtsák tervüket. A kommunisták még ennél is több tanárt dobtak ki, főleg 1947–48-ban (mi több, sok egyetemi oktató börtönbe került, egyesek ott lelték halálukat). Antonescu senkit sem távolított el az egyetemekről (a zsidó oktatókat már azelőtt kizárták); a kevés kivétel a bűnügyi dossziéval rendelkező legionáriusoké, akik az 1941-es lázadásban való részvételük miatt kerültek ebbe a helyzetbe. Mindezeket a dolgokat értelmezni kell, és nem itt a helye ennek (megtettem a Capcanele istoriei írásakor). Akárhogy is legyen, az Antonescu által el nem követett bűnök nem mossák le a marsallról az elkövetett bűnöket. Többször elmondtam már: nem erény, ha nem gyilkolsz, az ölés viszont bűn.

Íme egy Eminescura vonatkozó mondat: „Bizonyos naiv állításokat nehéz lenne megmagyarázni: az Eminescut megtagadó fiatalokat nem követték a felnőtt kritikusok, mert még az 1990-es években sem lehetett szabadon írni a »nemzeti költőről«.” Nos, ez egy valóban nehezen értelmezhető naivitás. De ennél is nehezebb megmagyarázni, hogy hol talált rá Nicolae Manolescu ezekre az inkrimináló állításokra. Minden bizonnyal nem az én könyvemben. Ajánlatos lenne, ha a kritikusok előbb olvasnának, és csak azután szólalnának meg.

Végül, a Capcanele istoriei-ről lévén szó, a kritikus, kissé szokatlan módon, azzal vádol, hogy készakarva azokat az értelmiségieket említettem, akik kiváltak politikai opportunizmusukkal, hogy ezáltal hitelteleníthessem a kategória egészét. Ám legyen, de amikor az írók közül az első sorba Sadoveanut, Rebreanut, Arghezit, Blagát, Ion Barbut, Camil Petrescut, G. Călinescut helyezem… „gyanús” ez a sorrend, nem az értékek egyértelmű szelekciójáról van itt szó? Vagy akár a történészek közül Iorga, Brătianu, Giurescu, Panaitescu… kit kellett volna választanom, hogy reprezentatív és gerinces értelmiségi legyen? Nem az én hibám, ha a legkiválóbbak közül egyesek hajlongtak az új rezsim előtt, hogy megőrizhessék az előző rendszerben elnyert státusukat. Ilyesmi még ma is előfordul!

És ha már szóba került Eminescu, nem tudok eltekinteni annak a kritikusnak az extravagáns cikkétől, akinek, azt hiszem, szolgálatot teszek azzal, ha nem fedem fel a kilétét. „Irodalomból nulla”, sütötte rám, nyilván Eminescu okán. „Lesült volna a képemről a bőr, ha valaha is ilyen állításokat közöltem volna Eminescuról.” A poéta (általam állítólag megkérdőjelezett) felsőbbrendűsége kikezdhetetlen bizonyítékának A csillaghoz című verset tekinti, nem csupán irodalmi, hanem tudományos okokból is. A vers olybá tűnik, mintha a tudomány és az irodalom legfelső összefonódását szemléltetné egy olyan időszakban, „amikor nálunk még nem léteztek csillagvizsgálók”. Más szóval, még ha nem is tudott belepillantani egy látcsőbe, Eminescu megsejtette a csillagok létezését az égbolton. „Az asztrofizika – olvashatjuk a cikkben – nem volt még köznapi terminus”. Ez azt jelentené tehát, hogy a „fényévek” szintén a zseniális eminescui intuíció eredményei? Szomorú, ha valakinek el kell rabolni az illuzióit, de el kell mondanunk, hogy az említett vers tudományos alapvetésének egésze közszájon forgott abban a korban, amikor számtalan, asztronómiát népszerűsítő, csillagokról és több ezer fényévnyi távolságok rejtelmeiről szóló írás látott napvilágot. De mi köze mindennek az irodalomhoz? Irodalmi szempontból A csillaghoz közepes fajsúlyú vers, mondhatni kissé iskolás (ha „szabad” ezt a kifejezést használnom). Még ha zseniális lenne is, ez nem Eminescu eredeti műve, hanem egy átdolgozás, sőt, inkább egyszerű fordítás, Gottfried Keller Der Stern című verse alapján. Lehetett volna más verseket választani, az eminescui líra valódi csúcsait. De a cikk szerzője azon igyekezetében, hogy bebizonyítsa velem szemben Eminescu különlegességét (amit egyáltalán nem tagadok), éppen saját meglátásaim malmára hajtotta a vizet, amelyek a költőnek a német irodalomtól való függőségét igazolják.

Teljesen más minőségű Daniel Cristea-Enache5 kommentárja, amely valóban érdekes szögből közelít a kérdéshez. A szerző majd mindenben egyetért az általam mondottakkal, de úgy véli, meg kellene mutatni az érem másik oldalát is, a hiányosságok mellett az értékeket is figyelembe kell venni. Elvben osztom a véleményét: úgy gondolom, minden egyén vagy közösség a hibáinak megfelelő értékeket mutat fel, mint ahogyan ez fordítva is igaz. Futólag jómagam is jeleztem egyes „pozitív” vonásokat; nem időztem el fölöttük, mert azt kellett bizonyítanom, hogy miért nem működik Románia, miért vagyunk Európa sereghajtója. Bármikor kész vagyok megejteni a szükséges pontosításokat. A Nyugat jó oldalához tartozik, hogy szervezett és fegyelmezett; másrészt meg túl merev. A románok szervezettsége siralmas, de tehetséggel improvizálnak. Nem okosabbak (és nem butábbak) a többieknél, mindössze jobban feltalálják magukat. Emlékszem, ahogyan közvetlenül 1989 után az országba érkező és segíteni óhajtó nyugati orvosokra milyen mély benyomást tettek román kollégáik készségei: az övéiket részben olyan felszerelések helyettesítették, amilyenekkel a románok nem rendelkeztek. A románok kevésbé „korrektek politikailag”, ahogyan azt a jelenlegi nyugati modell megkövetelné, ami rossz is lehet, de jó is, esete válogatja; egy értelmiségi vitában valahogy szabadon érzem magam Romániában. A románok utánzási képessége szintén figyelemre méltó: nem egyszerűen másolást jelent, hanem az átvett modellek újratermelését, ami gyakorta nem jár túl fényes következményekkel (például a jogállam hibás működése), de maga az utánzás aktusa időnként „zsenialitásról” tanúskodik (a román irodalom eredetisége, Daniel Cristea-Enache szerint, nem annyira az őshonos alapból eredeztethető, mint inkább a rendkívül változatos idegen források sajátos kombinációjából). Egy megjegyzést mégis engedjenek meg: ha nincs ok a kudarcok abszolutizálására, ne túlozzunk a jó oldalakkal sem; ez utóbbiak dacára tény, hogy Románia egyáltalán nem működik jól, és mindenekelőtt ezt kellene szem előtt tartanunk.

A becsület tekintetében azonban elhatárolom magam Daniel Cristea-Enache túlzottan prózai és szűken utilitarista értelmezésétől. Idézem: „Többre tartom az alakíthatóságunkat, a hajlékonyságunkat, mint a történész által egy egész fejezetben megidézett becsületet. Érdekes, hogy a nemzeti mítoszok leépítője nem érzékeli a terminus mitizálását, aminek az egyén szempontjából vagy Walter Scott regényeiben van értelme, de nem egy nemzet történelme tekintetében.” Előbb tisztázzuk a „mítoszromboló” címkét, amelyet úgy tűnik, visszavonhatatlanul rám ragasztottak. A mítoszok dekonstrukciója, amelyet történészként becsületesen gyakorlok, nem jelenti azt, hogy szintén történészként nem értékelném a mítosz irdatlan erejét, és elkerülhetetlen jelenlétét az egyén és a közösségek életében… Hogy is nézne ki egy olyan világ, amelyben senki sem hisz semmiben, senkinek sincs magasztos célja a létfenntartáson kívül? A románok tévesen hittek az „egyesítő” Vitéz Mihályban, de jó, hogy hittek benne, mert így jött létre később Románia. Ezért nem örvendek, amikor „mítoszrombolónak” neveznek: én hiszek a mítoszokban: nem a valóságtartalmukban, hanem a funkciójukban.

Ami pedig a tisztességet illeti, az igazat megvallva, a románoknak nincs tisztességkultúrájuk, ellentétben a szomszédokkal, a magyarokkal, lengyelekkel, még a balkáni népekkel is. A románoknak kompromisszum-kultúrájuk van. Századok alatt fejlesztették ki a túlélési stratégiáikat. A magyarázat szintén történelmi jellegű: nem képviseltek számottevő hatalmat, de nem is tűntek el egy adott pillanatban a térképről, ahogyan az megtörtént az összes többi szomszéddal, akiket bekebeleztek a nagy birodalmak. Mindig is apró, törékeny államocskák voltak, képtelenek a becsület művészetének gyakorlására, mert be kellett hódolniuk a túlélésért. A becsület fogalmának hiánya (hadd ne túlozzak: ritkasága) a túlélés ára. Viszont egyáltalán nem biztos, hogy ha ellenállsz, akkor feltétlenül veszítesz. Lehet, hogy megéri kipróbálni, de akkor igazán meg kell tenni. Nem akarom ezzel azt mondani, hogy a becsület ajánlatosabb a kompromisszumnál. Lehet, hogy ez utóbbi gyakran egészségesebbnek bizonyul. Ám nem tehetjük meg azt sem, hogy visszakézből félretoljuk a becsületet, mint valami olyasmit, ami csak a lovagregényekbe illik, pusztán azért, mert románok vagyunk, és ritkábban gyakoroljuk. A német harckocsik elleni lengyel lovassági támadást gyakorta nevetség tárgyává tették. De az 1944-es varsói felkelést? És az egész ellenállást, az egyedüli teljes, szakadatlan, antikommunista ellenállást? Egy ország, ahol a lovasság nem szállt volna szembe a páncélos harckocsikkal, valószínűleg nem hozta volna létre a Szolidaritás szakszervezetet, és nem adta volna a világnak II. János Pál pápát sem. És, elvégre, nem éppen mindegy, hogy tisztelnek vagy megvetnek.

Egy más irányból érkező, újabb megjegyzés szerint nem tértem ki eléggé az ortodox egyháznak a szerepére Románia profiljának alakításában. Említettem viszont néhány dolgot, most kiegészítem pár sorral. Világos, hogy az ortodox egyház nem ösztönözte a cívis szellemet, mint ahogy a pillanatnyi hatalmasok előtti gerinces magatartást sem. A szociális életben aktívan részt vevő és a közéletben is jelenlevő nyugati egyházakhoz képest az ortodox egyház (nemcsak Romániában) mindig csak a szigorúan vett teológiai szférában nyilvánult meg. Ad litteram alkalmazta a jézusi mondást: „Adjátok meg tehát a császárnak, ami a császáré, és Istennek, ami az Istené.” Az egyház mindig tisztelettel viseltetett a politikai rezsimek iránt, beleértve az ateista kommunizmust is. Nem csekély azon klérustagok száma, akik egyénileg tiltakoztak a kommunizmus ellen, egészében az Egyház azonban soha nem lépett fel (még akkor sem, amikor a templomrombolási kampány sorra tiporta el szimbólumait). Nem habozott elégtétellel elfogadni a kommunista rendszer jelentős, bár mérgezett ajándékát, a görög-katolikus egyház 1948-as feloszlatását, amikor majdnem az összes hívő és „az unitusok” vagyona átkerült az ortodoxia kebelébe (miközben az unitus papok alkották a bebörtönzöttek legnagyobb különítményét). 1989 után pedig az ortodox egyház addig fékezte, amíg csak lehetett, a rivális egyház újbóli színre lépését, főleg az egyházi javak visszaszolgáltatásának megtagadásával. Úgyhogy Románia ortodoxabb ország lett, mint amilyen volt (a lakosság majdnem 90%-áról van szó). Továbbra is igen vallásos ország (a szekularizált Nyugathoz képest). Másfelől (Romániában mindig létezik „másfelől” is) a bezárkózásra való hajlam dacára valamennyi ortodox keresztény egyház közül a román ortodoxia maradt máig a legnyitottabb Nyugat felé. A román ortodox egyház részéről nem jegyezhetünk számottevő ellenállást a nyugatiasodás folyamatával szemben. A görögök – amint azt Neagu Djuvara megállapította – régebbi nyugati kapcsolataikra alapozva gyorsabban nyugatiasodhattak volna. Nem tették meg, pontosan azért, mert náluk az ortodoxia ellenállása sokkal erősebb volt. A román „kétértelműség” és a kompromisszumos megoldások megtalálásában való jártasság újból megvillantották „erényeiket”. Jelképértékű esemény volt II. János Pál pápa 1999-es romániai látogatása, amelyet Teoctist pátriárka meghívására tett: első ízben látogatott el egy pápa ortodox országba. Az orosz és a görög egyház hallani sem akart ilyesmiről.

Még egyetlen pontosítást kell tennem „a román nép lélektanára” vonatkozóan. Néhányszor odasoroltak Dumitru Drăghicescu (Din psihologia poporului român – A román nép lélektanáról, 1907.), vagy Emil Cioran (Schimbarea la faţă a României – Románia színeváltozása, 1936.) mellé. Határozottan kijelentem, hogy semmi közöm ezekhez a munkákhoz (amelyeket különben ismerek, sőt kommentáltam is, de teljesen más összefüggésben). Nem hiszek „a román nép pszichológiájában”, mert általában nem hiszek a „néplélektanban”, és Drăghicescu elméletét aberránsnak tartom. Bármikor meg lehet kísérelni (nagy hozzávetőlegességgel és a megfelelő kockázatokkal) egy „pillanatfelvételt”: így néznek ki a románok most, összességükben (merthogy egyénenként nyilván nagyon különbözőek). Ámde nem lehet a románok „lényegi” és „állandó” pszichológiájáról beszélni úgy, mint amelyek meghatároznák a történelmüket: a múltat, a jelent, és következésképp a jövőt. A románok gondja társadalmi-kulturális jellegű, és nem pszichológiai. Nem a románok sajátos létmódja befolyásolta történelmüket egy adott irányba, hanem ellenkezőleg, a történelem tette őket valamilyen módon ilyenné vagy amolyanná, és alapjában véve különbözőkké korszakról korszakra. Szintén a történelem fogja a továbbiakban is alakítani a románságot, mint bármilyen más társadalmat.

Végezetül még egy megjegyzés. Egyesek rettenetesen borúlátónak találtak. Ez meglep: nem érzem magam pesszimistának, mint ahogyan derűlátónak sem. Akárhogy is, a pesszimizmust vagy optimizmust sem a múltra, sem a jelenre nem lehet alkalmazni, csakis a jövőre érvényesek. Ám én nem hiszek a jövőben. Pontosabban nem hiszek a jövő előrevetítésének a lehetőségében, éspedig azért, mert a jövő nem létezik, hanem létezni fog – egyelőre azonban nincs mit hozzáfűznünk egy megíratlan oldalhoz. Ahogy az esszé zárósoraiban is megvallottam, nem tudom, mi fog történni Romániával, mint ahogyan azt is képtelen vagyok megmondani, mi lesz általában a világgal. Amiről viszont úgy hiszem, hogy biztosan tudom, az az, hogy nem létezik előre kijelölt útvonal. A történelem eddigi menete semmilyen módon nem kötelez. A jövő minden lehetőséget magában rejt, és bizonyára más lesz (elnézést kérek azoktól, akik kiütést kapnak ettől a szótól!).

2013 áprilisa

Prológus. Átok ülne rajtunk?

Országok és nemzetek különböznek egymástól. Hasonlóak és eltérőek. A maga során Románia nyilván része a hasonlóságok és eltérések eme játékának. De nem másmilyenebb, még ennél is? Más szóval, nem „különcködőbb-e” mindenfajta vetületében, mindahhoz mérten, ami az európai középmezőnyt vagy a viszonylagos normalitást jelenti?

Az az extravagancia, amivel 2012 nyarának politikai pszichodrámája lezajlott, azt a benyomást keltette, hogy az ország meghibásodott. Ez a benyomás bizonyára jóval erősebb azokban, akik kívülről figyelik a történéseket, mint a románokban, akik úgy-ahogy már megszokták saját magukat, de még az ő soraikban is fokozódik az elkeseredés. Valami nem működik Romániában, nem csak fent, a politikai osztály szintjén, és nem csak tegnaptól vagy tegnapelőttől. Átok lenne mindez?

Nem, mindössze történelem. De lehet, hogy a kettő egy és ugyanaz.

A megkésettség

Tetemes késéssel kezdődött el minden. A román államok – Havasalföld és Moldva – csak tova a XIV. század közepe táján formálódnak, Európa vitathatatlan sereghajtóiként. Későig, el egészen a XIV. századig a román országok leendő területéről egyetlen szöveg sem származik, egy fia dokumentum sincs, valamennyi róluk szóló információ – az a kevéske – kizárólag külföldi eredetű: meglepő hiányosság, amelyet egy adott pillanatban az immigrációs elmélet érveként használtak fel, miszerint a románok valamikor és máshonnan érkeztek ide, hogy pontosan mikor és honnan, szinte már nem is számít. Ha a dolgok nem is állnak így, marad a kérdés: mégis mit tettek úgy az 1300-as esztendőkig? A román térségben a középkor akkor kezdődik, midőn Nyugaton már a végéhez közelít. Kezdettől ezzel a hátránnyal kellett számolni. 1300-ban a bolgár cárságnak már több száz éves története van, és bizonyos időszakokban birodalmi ambíciókat dédelgető, regionális „nagyhatalomként” tartották számon (innen az ország kormányzóinak cári titulusa is). Szerbiának is volt már történelme, Magyarországról nem is beszélve: a Szent István korabeli Nagy-Magyarország már 1000 körül létezett. Lengyelország szintén számottevő erőként igazolta létét. Csehország a Német Birodalom részét képezte, és akkor, amikor a román fejedelemségek éppen hogy megjelentek Európa térképén, a csehek királya, I. Károly a Szent Birodalom császárává koronáztatta magát (IV. Károly néven), és egyetemet alapított Prágában (fél évezreddel a román egyetemek megjelenése előtt). A későn megalakult román fejedelemségek kis államok, és azok is maradnak, a náluk nagyobb hatalmaktól való óhatatlan függőségben (a román uralkodók időnként ugyan legyőzhették Magyarország vagy Lengyelország királyait, de ezek vazallusai maradtak; nem haladták meg a fejedelmi státust, és pillanatig sem álmodtak arról, hogy magukat királynak nevezzék). A fejedelemségekben gyér, kevésbé fejlett társadalmi-gazdasági szerkezetű népesség él, amelyben a vidéki lakosság aránya európai viszonylatban is a legszámottevőbb. A megkésettségeket időnként meg lehet haladni. Ám az értékrendek általában nem borulnak egykönnyen. Sereghajtóként van „esélyed” arra, hogy továbbra is utolsó maradj.

A jelenlegi Románia területének egykori periférikus helyzete sok mindent megmagyaráz, és évszázadokon át nyomon követhető sajátosság marad. Az ókori görögök és rómaiak számára a civilizált világ észak fele haladva a Dunánál ért véget. Egyetlen írott dokumentumunk sem származik a római hódítás előtti Dáciából, mint ahogyan az alig másfél évszázaddal később a rómaiak által kiürített Dáciából sem. Egyébként Közép- és Kelet-Európában a rómaiak számára a Duna képezte a határvonalat, amely elválasztotta a birodalmat a „barbár” világtól. A. D. Xenopol6 határozottan állította, hogy a dák területek annektálása „hiba” volt Traianus császár részéről. C. C. Giurescu7 hazafihoz méltón vitába szállt vele: a román nép nem jöhetett létre egy puszta tévedés következményeként! Hiba volt-e vagy sem, Dáciának a birodalomhoz való csatolása (valójában csak a géták és dákok lakta terület feléről van szó) nem tartott túl sokáig, a jelenlegi románok lakta terület pedig – sorsszerűen – továbbra is „kívül rekedt”, a Római Birodalmat felváltó Bizánci Birodalom peremére szorulva. Amikor pedig a Nyugat a történelem menetének élcsapatává válik, a román országok – vajon történhetett-e másként? – szintén a periférián maradnak. De ugyancsak a szélekre szorulnak, a kontinens másik végéből tekintve, a nagy kelet-európai geopolitikai együttesek, az oszmán, majd később az orosz birodalom szempontjából is. Európának egyfajta „homályos” zónájáról beszélünk tehát, amelyet, bárhonnan is nézzük, a határlét jellemez. Itt találkozik egy adott pillanatban a három nagy impérium, az oszmán, a Habsburg- és az orosz birodalom. Közéjük ékelve a román fejedelemségek: megcsonkítva, feldúlva, időnként leigázva, Európa e szegletének egyedüli kis országaiként, amelyek túlélték a viharokat.

Ennek a határhelyzetnek két, teljességgel ellentmondásos következménye lett. Hangsúlyozott bezárkózás egyfelől, ugyanolyan hangsúlyos nyitottság másfelől. Az Európa jól körvonalazott régióin kívül rekedt térséget viszonylagos elszigeteltség jellemezte: a politikai, gazdasági és kulturális „kisugárzási” pontoktól való távolság, és annak az igen kevéssé strukturált területnek az áteresztőképessége, amely mindenkinek útjában áll (a „veszedelmek” útjában, ahogyan a krónikás mondja). Mindez egyrészt konzervatív és kitartó, főképp rurális civilizációt eredményezett, másfelől a kívülről érkező hatások változatossága iránti fogékonyságot – legalábbis az elit szintjén. Elfogadás és taszítás, taszítás és elfogadás végtelen játéka, körforgása ez. Ha ez a teljesen ellentétes előjelű kombináció nehezen érthető – annál rosszabb: nem állíthatjuk azt, hogy Románia könnyen megfejthető.

A nyitás – a teljes mértékű nyitás – a román etnolingvisztikai szintézis oly jellegzetes kevertségével igazolható, mely távol esik a (római, dák, vagy dáko-román) tisztaság kritériumára alapozott eredetkutatás jelenlegi mitológiájától. Az eredmény végső soron viszonylag homogén, de azok az elemek, amelyek egymással ötvöződtek a történelem folyamán, hogy végül megalkossák a „románt”, kimondhatatlanul változatosak. A „géta-dákok”, akiket a modern történészek ezzel a mesterségesen létrehozott, egyesítő megnevezéssel illettek, korántsem képeztek homogén népességet; a római telepesek a legkülönfélébb vidékekről érkeztek (ex toto orbe romano, ahogyan Eutropius mondja); tegyük hozzá, később egy évezreden át számtalan nép vándorolt itt át, többé-kevésbé összekeveredve a honos lakossággal. Nehéz megállapítani, mennyi „római vér” van a románokban, de nyilvánvaló, hogy több szláv vér csörgedez bennük, mint római (tulajdonképpen gyakorlatilag egyáltalán nincs „római vérük”; Dáciában nem Rómából származó telepesek rendezkedtek be, hanem a jórészt romanizált, de nem római eredetű „provinciálisok”. Még maga Traianus, a hódító császár is spanyol volt, az első olyan uralkodó, aki a provinciák egyikéből származott). Az idegenek románok közé való betelepedése nem zárult le a román államalakulatok megjelenése után sem, nem beszélve Erdélyről, amely a magyar királyságba integráltan alapvetően hárometnikumú (román, magyar, német) struktúrára tett szert.

A román nyelv a lehető legmeggyőzőbben illusztrálja a jelentős mértékű keveredést. Nyilvánvalóan újlatin nyelv, ám e nyelvcsoportból mégis a legkevésbé latin jellegű. A nyugati latin eredetű nyelvek germán színezetét igen kevés szó tükrözi. Ezzel szemben a román erőteljes szláv töltettel rendelkezik: számtalan, gyakorta alapfogalmakat jelölő szó szláv eredetű (annak dacára, hogy a XIX. században elindított „relatinizálással” sok szláv eredetű kifejezést gyakorlatilag kiiktattak, vagy a szókincs peremére szorítottak). A következő helyen találhatók a török eredetű jövevényszavak, közülük néhány valószínűleg a kunoktól került át (beleértve az annyira „román,” ’pásztor’ jelentésű ciobant is), a többi pedig az Oszmán Birodalommal való sokrétű politikai, gazdasági, kulturális viszony lingvisztikai termékeként; a XIX. századi nyelvújítás a török jövevényszavak számát is drasztikusan csökkentette; elég sok megmaradt viszont például a gasztronómiában, ahol a románok nem tudták mellőzni ezeket (ideértve a ’töltött káposzta’ jelentésű sarmauát, a legnemzetibb kulináris specialitást). Mindehhez hozzáadódnak még görög, magyar szavak (a ’nemzet’ jelentésű neam, amelyet gyakran az őshonosság szellemében ejtenek ki, magyar eredetű), továbbá egyéb, más eredetű jövevényszavak.

Később a „relatinizálást” szintén hozott anyagból vitték véghez: óriási mennyiségű új szó került a román nyelvbe, nagy többségük francia átvétel.

A román elit korszaktól függetlenül masszívan kölcsönzött: minden egyes politikai-kulturális modell importáru. Kezdetben a szláv–bizánci modellt vették át: a bizáncit szláv közvetítéssel. Valójában délszláv csatornán, pontosabban bolgáron keresztül. Az ortodox románok nem csupán a cirill betűs írást használták évszázadokon át, akár az ortodox szlávok, de kezdetben az ószláv volt az általuk használt kultúrnyelv is: az egyházban, a fejedelmi kancellárián, az első történelmi vagy vallásos szövegekben (az 1600-as évekig). Valójában az ószláv nem más, mint a „középkori bolgár” nyelv (melyet csak azért óvakodnak így megnevezni a román történészek, mert a kezdeti függőségi viszonyt igazolná egy olyan szomszédos országgal, amelyet a románok újabban leereszkedően kezelnek). Bizonyos értelemben egyáltalán nem túlzás, ha azt állítjuk, hogy a felkínált modell révén, továbbá azáltal, hogy innen származott az elit által használt nyelv, Bulgária a középkor kezdetén hasonló szerepet játszott a román társadalom modernizációs folyamatában, mint amilyet Franciaország a XIX. században.

Az ezt követő modell a török–fanarióta, amely a XVII. században teljesedik ki. A románok (nyilván az elit) továbbra is a cirill betűs írást használják, immár román szövegek rögzítésére, de kultúrnyelvként a görögöt beszélik, és keleti, némileg törökös gúnyába öltöznek. Valójában az arisztokrácia körében és a városi közegben egyre több a görög, míg végül már politikai kulcspozíciókat foglalnak el (kezdve a Porta által kinevezett, és többnyire az isztambuli görög Fanar negyedből származó uralkodókkal), kulturális és gazdasági szempontból valóságos román–görög szimbiózis következik be. A XIX. században a fejedelemségek arisztokráciája és polgári rétege nagymértékben vegyes, görög–román eredetű volt. Majdhogynem „elgörögösödési” folyamatról beszélünk! (A kezdeti „elbolgárosodás” után.)

A gyenge államszerkezet a román történelem egyik sajátos jellemzője volt, és többnyire az is maradt. Az erős államot nem szabad összetévesztenünk az autoriter vagy önkényes módon vezetett állammal (az ilyen országok gyakorta gyengék, stabilitásuk csupán látszólagos). Erős állam az, amely a társadalom egészét hatékony és teljes intézményi, illetve szabályzati hálózatba képes bevonni. Egy olyan állam, amely a személyes és csoportérdekeket alá tudja rendelni a kormányzási elveknek és a közérdeknek. A román fejedelemségek túlságosan szegények voltak, túlontúl hiányos és „patriarchális” szerkezettel: bojárokból és parasztokból tevődtek össze. Ezekre a túlságosan ingatag struktúrákra kívülről nagy nyomás nehezedett, így nem szilárdíthatták meg az állam szerkezetét.

A mechanizmus hibás működését leginkább a trónutódlás mikéntje tükrözi. Nem is érdemes megemlítenünk az utódlás bizonytalan, homályos, és különben is alig-alig betartott „szabályait”. A fejedelemségek élére végtére is mindig az került, aki erre képes volt – belső konfliktusok és külső beavatkozások árán, amelyekhez gyakran folyamodtak a vetélytársak. A kötelező feltétel az lett volna, hogy az uralkodó mégiscsak „uralkodói sarj” legyen, Havasalföldön a Basarabok, Moldvában a Muşatok családjából. Ám mivel szóba jöhettek a házasságon kívül születettek és azok leszármazottai is… „Örmény” János vajda például, akit „Kegyetlen” vagy „Vitéz” utónévvel is illettek, István vajda törvénytelen fiának, s mint ilyen, III. István unokájának tartotta magát; mindebből az egyedüli bizonyosság az, hogy az anyja örmény volt. Ha egy havasalföldi uralkodó Basarabnak nevezi magát, valószínűbb, hogy nem az, és pontosan ezért nevezteti magát Neagoe Basarabnak vagy Matei Basarabnak. Nevezetes példa a Vitéz Mihályé, Jó Petraskó8 fejedelem házasságon kívüli, és halála után született fiáé. Nicolae Iorga9 felháborodottan tiltakozott, amikor P. P. Panaitescu10 kijelentette, hogy mindez így nem felel meg a valóságnak. Valóban, a román fejedelemségek első egyesítőjének nem sok köze van az uralkodói eredethez, a románok nagy nemzeti jelképe egy görög nő (tehát még csak nem is román) és egy ismeretlen apa (esetleg egy gelep, vagyis idegen kereskedő) fia volt – amennyiben hiszünk Radu Popescu11 krónikás szavainak. C. C. Giurescu később eldöntötte a vitát, mikor arról biztosított bennünket, hogy Mihály „elsősorban saját tetteinek szülötte”(!). A trónra lépések teljes rendszertelensége egyben a gyakori uralkodóváltásokat is megmagyarázza. Egymást űzték el a hatalomról. Újabb román rekord: a két fejedelemség az összes európai ország közül politikailag messze a leginstabilabb volt. Ezt a törökök oly mértékben ki is használták, hogy mintegy bíróként dönthettek a trónkövetelők között (a „ki ad többet” elve alapján), végül pedig (az 1711–1812 közötti fanarióta korszakban) közvetlenül ők nevezték ki az uralkodókat, akár valamiféle oszmán tisztségviselőket.

A stabilitás hiányából eredeztethető az önkény, a bizonytalanság, továbbá a nagylélegzetű tervek hiánya. Az állam – a súlyos adórendszer révén – sokat követelt és keveset adott. A vajdák, már akik valamivel hosszabb ideig voltak hatalmon, templomokat építtettek, de ebben nagyjából ki is merült a ténykedésük. Egyébként a középkori építmények közül csupán a templomok maradtak fenn (bár legtöbbjüket teljesen újjáépítették). Még a hercegi „paloták” is igen szerények voltak, és az a tény, hogy egyik sem maradt fenn, egyrészt az építkezés gyenge minőségére, másrészt a folytonosság szembeötlő hiányára utal.

A korszerűsödés kovászainak tekinthető városok itt lassan fejlődnek. A román fejedelemségek urbanizációs szintje jóval a Nyugat átlaga alatt van, és még a kontinens keleti felének kontextusában is csekélynek mondható. Egy másik sajátosság a városok lakosságának etnikai összetétele, a populáció hangsúlyos „nemromán” jellege. A magyar királyság részét képező Erdély városaiban a németek és a magyarok egyértelműen többségben vannak; de Havasalföldön és Moldvában is jelentős a „nemromán” nemzetiségűek száma: németek, magyarok, örmények, görögök, zsidók… Etnikumonként, vidékenként és időszakonként változó arányban, ám általában folytonosan számottevő súllyal; mindenképpen jórészt ők űzték a jellegzetesen városi mesterségeket: a kisipart és kereskedelmet.

Epilógus. A történelem sodrában

A jelen a múlt műve. Románia a maga sajátos módján jött létre: ezért olyan, amilyen. Történelmét futtában átlapozva jellegzetes vonások hosszú sorát azonosíthatjuk, melyek többé-kevésbé távol állnak az európai „átlag”-léttől, és amelyek maguk is ellentmondásos összefüggésekbe foglaltatnak. E (túlságosan is sok) sajátosság láncolatából jött létre a mai Románia. Egy ország, amely makacsul kitart másmilyensége mellett. Ez természetesen olykor sikert is jelent, nem pusztán beteljesületlenséget és üzemzavart. Csakhogy az a gond, hogy ami egy társadalomban nem működik, előbb-utóbb a szerkezet működő részét is elrontja. Nem erény, ha helyesen jársz, fogyatéknak számít, ha félrelépsz. Mi lehet aggasztóbb annál, hogy a fiatalok közül sokan, és egyre többen, köztük a legígéretesebbek, kizárólag Románián kívül képzelik el a révbejutásukat? Mindenekelőtt kritikai, és a lehető legkíméletlenebb szemléletre van szükségünk, hogy egyszer s mindenkorra elkülönítsük az értéket a középszertől és a csalástól. Moslékba velük! – kiáltott fel Titu Maiorescu 1886-ban. Olyan próbálkozás ez, amelyet időszerűvé kellene avatni. Romániának vajon sikerül-e megtennie?

Ami engem illet, nem tudok megoldást ajánlani, és nem is hiszem, hogy egyáltalán létezne megoldás azon kívül, mint amit az idő fog meghozni. Sok minden függ attól, hová fejlődik az emberiség egésze. Fogalmunk sincs arról, merre halad Európa, merre tart a világ. A történész illetékessége, mely a maga nemében viszonylagos, a mai napnál nem terjed tovább. A holnaphoz már nincs köze.

Könyvészeti jegyzet

Egy túlnyomórészt személyes rálátást kifejező esszé, mint amilyen ez is, nem követel föltétlenül könyvészeti utalásokat, kivéve akkor, ha egy bizonyos szerzőtől közvetlenül átvett információkról vagy gondolatokról van szó. Elsősorban saját könyveimből merítettem: Történelem és mítosz a román köztudatban (magyarul megjelent: Kriterion, 1999.), România, ţară de frontieră a Europei (Románia, Európa határországa), Capcanele istoriei (A történelem csapdái), Elita intelectuală românească între 1930 şi 1950 (A román értelmiségi elit 1930 és 1950 között)… Árnyalataiban néhány részletet átértelmeztem, az olvasó lehet, hogy nem is fog felfigyelni ezekre. Egyébként a leginkább „kizsákmányolt” könyv, amelyhez adatokért és a gazdasági értelmezésekért folyamodtam, Bogdan Murgescu munkája, a România şi Europa. Acumularea decalajelor economice (1500–2010) (Románia és Európa. A gazdasági különbségek halmozódása (1500–2010). Polirom, Iaşi, 2010. Elena Siupiur szintézise – Emigraţia: condiţie umană şi politică în sud-estul european (Az emigráció: politikai és emberi létforma a délkelet-európai térségben). Editura Academiei Române, Bucureşti, 2009. – hasznos perspektívát nyújt arról a tényről, amelyet megpróbáltam kihangsúlyozni: az „idegenek” hozzájárulásáról a modern Románia létrejöttéhez. Ugyanebben a témakörben gondolatébresztő lehet Alexandru Florin Platon munkája is: Geneza burgheziei în Principatele române (A román polgárság genézise a Fejedelemségekben). Editura Universităţii „Alexandru Ioan Cuza”, Iaşi, 1997. Egy idegen közösség román közegben való megtelepedéséről Hilda Hencz írt könyvet: Bucureştiul maghiar (A magyar Bukarest). Editura Biblioteca Bucureştilor, Bucureşti, 2011. Ami az „első” román átmenetet illeti a nyugati civilizáció felé, megkerülhetetlen Ştefan Cazimir könyve: Alfabetul de tranziţie (Átmeneti ábécé). Humanitas, Bucureşti, 2006. (első kiadása: 1986). A román kommunizmus értelmezési javaslatai magukba foglalják Daniel Barbu egyes szempontjait is, amelyeket a Destinul colectiv, servitutea involuntară, nefericirea totalitară: trei mituri ale comunismului românesc (Kollektív sors, önkéntelen szolgaság, totalitárius boldogtalanság: a román kommunizmus három mítosza) című cikkében fejtett ki, és amely Lucian Boia szerkesztésében a Miturile comunismului (A kommunizmus mítoszai) című könyvben jelent meg (Nemira, Bucureşti, 1998, 175–197 old.). A román társadalom jelenlegi állapotaira vonatkozóan említésre méltóak azok a szociológiai adalékok, amelyek a Cătălin Augustin Stoica és Vintilă Mihăilescu által koordinált kötetben jelentek meg: Iarna vrajbei noastre. Protestele din România, ianuarie–februarie 2012 (Viszályunk tele. A romániai tiltakozások 2012 január–februárjában). Paideia, Bucureşti, 2012.

(2012 szeptember–októbere)

Jegyzetek

1 Ez a fejezet a második román nyelvű kiadás előszavaként jelent meg. (A kötetben szereplő valamennyi lábjegyzet a fordítótól származik.)

2 Cristian Ghinea politológus, újságíró.

3 Nicolae Manolescu irodalomtörténész, a Román Írószövetség elnöke.

4 Mihail Roller (1908–1958) történész, az ötvenes években kiadott iskolai tankönyvei tulajdonképpen a marxista-leninista tanok alapján szerkesztett pártpropaganda-anyagok voltak.

5 Daniel Cristea-Enache irodalomkritikus, a Bukaresti Tudományegyetem docense

6 Alexandru Dimitrie Xenopol (1847–1920) történész, filozófus, író, nevéhez fűződik az első román történeti szintézis.

7 Constantin C. Giurescu (1901–1977) akadémikus, történész.

8 „Örmény” János vajda (Ioan Vodă „Armeanul”, „cel Cumplit”, „cel Viteaz”), uralkodott: 1572–1574; István vajda (Ştefăniţă): 1517– 1527; III. István (Ştefan cel Mare): 1457–1504; Neagoe Basarab: 1512–1521; Matei Basarab: 1632–1654; Vitéz Mihály (Mihai Viteazul): szül. 1558., megh. 1601.; Jó Petraskó (Petraşcu cel Bun): uralkodott: 1554–1557.

9 Nicolae Iorga (1871–1940) történész, politikus, a román történetírás és a két világháború közti közélet egyik legjelentősebb személyisége.

10 Petre P. Panaitescu (1900–1967) történész, akadémikus.

11 Radu Popescu (1655?–1729) udvari krónikás, Havasalföld uralkodóiról írt átfogó művet.

Felelős kiadó Zágoni Balázs
Műszaki szerkesztő Sütő Ferenc
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Koinónia Kiadó
E-mail: office@koinonia.ro
www.koinonia.ro

ISBN 978-97-3165-087-6

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus: Droid Serif
Steve Matteson – Apache License V2.0