Linda Castillo

UTOLSÓ LÉLEGZET

A mű eredeti címe

Her Last Breath

Text Copyright © 2013 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC.

All rights reserved.

Hungarian translation © TOKAI TITUSZ

© GENERAL PRESS KIADÓ

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TOKAI TITUSZ

Szerkesztette

NAGY BOGLÁRKA

A borítótervet

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

készítette

ISBN 978 963 643 620 9

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9-11. fszt. 2.

Tel.: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Felelős szerkesztő BARDI ERZSÉBET

Kiadói munkaszám E3803-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

Ajánlom e könyvet mindazoknak, akik olvasták és kedvelték korábbi könyveimet.

Gyakran az a legszörnyűbb hazugság, ha elhallgatjuk az igazságot.

Robert Louis Stevenson

Köszönetnyilvánítás

Mint mindig, ha egy-egy könyvet befejezek, sokaknak kell megköszönnöm, hogy eljutottam idáig. Legelőször ismét a szokásos „gyanúsítottaknak” szeretnék köszönetet mondani: a Minotaur Books kiadói stábjának, Charles Spicernek, Sally Richardsonnak, Andrew Martinnak, Matthew Shearnek, Matthew Baldaccinak, Jeanne-Marie Hudsonnak, Stephanie Davisnek, Sarah Melnyknek, Hector DeJeannak, Kerry Nordlingnak, April Osbornnak, David Rotsteinnek. Köszönöm ötleteiket, a kemény munka véget nem érő óráit, támogatásukat és a Kate Burkholder-sorozat iránti töretlen lelkesedésüket. Remélem, tudják, milyen nagyra becsülöm mindannyiukat.

Szeretnék köszönetet mondani mindazoknak a háttérben maradt segítőimnek, akik nem sajnálták a fáradságot, hogy bővítsék az amishok életével és gondolkodásmódjával kapcsolatos ismereteimet, miközben ezen a könyvön dolgoztam. Szívből jövő köszönet Denise Campbell-Johnsonnak a doveri városi könyvtárból, hogy megosztotta velem az amishokról való tudását, s különösen azért a két csupa vidámság napért Ohio amishok lakta vidékén! Nagyra értékelem, hogy bokros teendői közt is tudott időt szakítani arra, hogy személyesen körbekalauzoljon.

Kedves Mark és Salome Oliver az ohiói Millersburgből! Hálásan köszönöm, hogy meghívtak otthonukba, és betekintést engedtek életmódjukba. Nagyon jólestek a kellemes beszélgetések, s nagyon hálás vagyok a lehetőségért, hogy kipróbálhattam, milyen érzés valódi amish bricskájukat hajtani. Remélem, látták mosolygó arcomon, mennyire élveztem minden percét a maguknál töltött időnek!

Köszönet a többi millersburgi amish barátomnak is, akik szintén megnyitották előttem otthonukat, s akiknek élvezhettem a főztjét és megcsodálhattam gyönyörű gazdaságát.

Külön köszönet az ohiói Killbuckban lakó John és Janet Shafernek az amishok körében gyűjtött anyagaikért, melyeket évek óta szívesen osztanak meg velem. Minden ötletem egy-egy olyan történetből nőtt ki, melyeket tucatjával éppen tőlük hallottam. Cserébe csak azt remélhetem, hogy jó néhány órányi kellemes olvasnivalóval szolgálhatok nekik.

Ismét harsány hurrá és köszönet illeti az ohiói Arcanum rendőrfőnökét, Dan Lightot, akitől oly sokat tanultam a gépjárműbalesetek természetrajzát illetően. Ha leírásaimban hibát talál az olvasó, azt mind én követtem el.

Irodalmi ügynökömnek, Nancy Yostnak szeretném megköszönni, hogy nem ismer lehetetlent, s ha kézbe vesz valamit, az megy, mint a karikacsapás. Nancy, te vagy a csúcs!

Sok-sok köszönet a négy „primadonnának”, akik tudják, miért nevezem így őket: Jennifer Archernek, Anita Howardnak, Marcy McKaynek és April Redmonnak.

Köszönet íróbarátaimnak: Jennifer Millernek és Cathrine Spanglernek a rengeteg támogatásért, amit évek óta kapok tőlük. Szép utat jártunk be együtt!

Végül szeretnék férjemnek, Ernestnek is köszönetet mondani, aki az út során egyetlen lépésre sem hagyott magamra. Szeretlek, Ernest!

Prológus

A sűrű lombsátor alatt csak úgy visszhangzott az amerikai ügetőló patkóinak dobogása az aszfaltozott úton. Paul Borntrager hat hónappal ezelőtt vásárolta a négyéves heréltet a millersburgi lóvásáron, igaz, akkor kissé még vonakodva. Olyan hatalmas és erős állat volt, hogy Borntrager lánya, Norah rögtön elnevezte Sampsonnak a világ eddig ismert legnagyobb lováról. Mivel a lóverseny világából érkezett, Sampsonnal eleinte nem volt könnyű dolguk: gyakran megugrott, az autósokat és a kóbor kutyákat rémisztgetve. Ámde jó félévnyi tréning és sok-sok kilométer megtétele után a ló végül is jó befektetésnek bizonyult. Paulnak egész életében nem nagyon volt még ilyen gyors állata a bricskája előtt; imádta hajtani. Most már örült, hogy ráállt a vásárra.

A gyeplőszárakat biztosan, ám nem túl feszesen tartotta a két markában. A lószerszám halk csilingelése és a bricska eresztékeinek ritmikus nyekergése a csendes elmélkedés állapotába ringatta Pault. Milyen jól viselkedtek a gyerekek ma délután, annak ellenére, hogy több mint egy óra hosszat várakoztatták őket a klinikán! Most is nyugton vannak; igaz, útközben megálltak egy cukrászdánál, ahol fagyit vett nekik. Persze tudta, hogy ha végeznek a nyalakodással, megint elkezdenek hangosan fecsegni és játszani a háta mögött. Ettől a gondolattól elmosolyogta magát. Milyen kellemes nap!

Gyorsan leereszkedett a szürkület, és az alacsonyan lógó felhőkből időnként lágy permet csapott az arcába. De jó is volna egy alapos eső! Hisz egész nyáron át aszály gyötörte a termést. Csettintett a nyelvével, és egyet rántva a gyeplőn gyorsabb ügetésre ösztökélte Sampsont. A bricska fel volt ugyan szerelve elemmel működő hátsó lámpákkal és fényvisszaverő „lassú jármű” jelzéssel, Paul mégsem szeretett sötétedés után úton lenni. Az Englischerek mindig sietnek valahová, s ezért túl gyorsan hajtanak. Az Englischerek, ezek az angolok nem figyelnek arra, mi van az orruk előtt, meg persze örökké telefonálnak vagy üzeneteket irkálnak vezetés közben.

– Nézz oda, Datt! Die sunn is am unnergeh!

Négyéves fia hangjának hallatán Paul elmosolyodott, és jobbra pillantott. Az út mentén sorakozó juhar-, szil- és diófák vérvörös színben játszó lombsátrán keresztül, a sűrűsödő felhők közül a lenyugvó nap nyújtogatta csillogó, rózsaszín ujjait.

– Ugye milyen szép nappal ajándékozott meg bennünket az Úr?

– Datt! David nem akar tapsolósat játszani velem! – hangzott most a hatéves Norah kiáltása a bricska hátuljából.

A tapsolós az a játék volt, amit a mammjuk pár napja tanítgatott a kis Norah-nak. Norah pedig azóta nem hagyott békét a bátyjának; folyton ezt akarta játszani vele.

– Talán még el van foglalva a fagylaltjával – békítette Paul.

– De már rég befejezte!

Erre David, Paul legidősebb, nyolcéves fia kidugta a fejét a bricskából, és az apjára nézve tiltakozott:

– De, datt, a tapsolós csak lányoknak való. Hadd ne kelljen olyat játszanom vele!

Paul hátrapillantott a kisablakon át a lányára.

– Van valami abban, amit a bátyád mond, Norah.

Erre Norah is előremászott, kidugta a fejét, és az édesapja vállára tette a kezét. Paul odanézett, és meglátta a csokifagylalttól maszatos ujjait. Norah pedig nagy komolyan megjegyezte:

– Nem fogom elárulni senkinek.

Ettől Paul elnevette magát. Olyan erővel tört rá a gyermekei iránti szeretet, hogy még a szíve is belesajdult. És immár nem is először ezen a szép napon, hálát mondott magában Istennek azért a sok áldásért, amivel elhalmozta őt.

– Már majdnem otthon vagyunk – mondta. – Mért nem énekeltek inkább valamit együtt? – vetette oda, immár csak félig figyelve a gyerekeire, mert egy be nem látható útkereszteződéshez közeledtek, és ilyenkor szeretett figyelni Sampsonra, nehogy meggondolatlanul kiugorjon egy másik jármű elé.

Erősebben megmarkolva a gyeplőt, kinyújtott nyakkal előrekukucskált, nem lát-e valamit közeledni. A sűrű fák miatt nem lehetett látni semmit, de fényszórók fénye sem látszott egyik oldalról sem. Motorzúgást vagy az aszfalton súrlódó kerekek zaját se hallotta. Mehetnek nyugodtan tovább.

A bricska hátuljában Norah rákezdett a Puff! A menyétnek annyi című dalra.

A málnásban, hej, dúlva-fúlva

Majom kerget menyétet.

De most megáll, mert zoknit húzna...

Paul most már a tapsolást is hallotta: Norah-nak mégis sikerült rávennie a bátyját, hogy játsszon vele. Mosolygott magában. Ez a Norah pont olyan akaratos és rafinált, akár az anyja!

Kis híján elérték a kereszteződést, és rajtuk kívül senki sem járt az úton. Paul csettintett egyet Sampsonnak, hogy nekiiramodhat, és ő is bekapcsolódott a gyerekek kórusába.

Bekasztlizták a csirkeólba.

S puff!, annyi a menyétnek!

Hirtelen olyan motordübörgés hallatszott, mintha lökhajtásos gép csapott volna le rájuk az égből. Paul jobbra kapta a fejét, a szeme sarkából észlelve, hogy onnan ugrik rájuk a fekete vadállat. Az adrenalin úgy hasított a gyomrába, mint a kés. A félelem mély döfése. Túl késő volt már, mire egy nagy „hóha!” kiáltással visszarántotta a gyeplőt.

A ló acélpatkói megcsúsztak az aszfalton.

Az erős ütközés kilódította a helyéből Pault. Hallotta a szilánkokra hasadó üveggyapot és a fa alkatrészek recsegését. Oldalába égő fájdalom hasított. Aztán repült, miközben körülötte száz és száz darabra robbant szét a bricska. Mintha gyerekkiáltást hallott volna, de aztán őrült iramban közeledett feléje a talaj, és nekicsapódott.

Aztán csak annyit észlelt, hogy arccal egészen belefúródva, a földön fekszik. Kiszáradt fű szúrja az arcát. Vér íze a szájában. Az motoszkál a fejében, hogy alaposan megsérülhetett. De ő másra sem tud gondolni, csak a gyerekeire. Hol lehetnek? Mért nem hallja a hangjukat? Oda kell mennie hozzájuk, hogy biztos legyen: nem esett bajuk.

Kérlek, drága istenem, vigyázz a gyermekeimre!

Az erőfeszítéstől nyöszörögve megpróbált föltápászkodni, de a teste nem engedelmeskedett. Mivel se mozdulni, se megszólalni nem volt képes, fülelni kezdett, hallja-e a gyerekeit. Adnak-e valamilyen életjelet. De csak a csöndet hallotta, s benne az aszfaltra pottyanó esőcseppek neszét meg a szél susogását a fák lombja közt.

1. fejezet

Ha egyszer elered, mintha dézsából öntenék. Ezek mamm kedvenc közmondásának szavai gyerekkoromból. Kisgyerekként nem fogtam föl e bölcsesség pontos jelentését, de nem is nagyon törtem a fejemet rajta. Annak az amish kislánynak a gondolkodásában, aki akkoriban voltam, a bőséges dolgok majdnem mindig jót jelentettek. A világ olyan volt körülöttem, mint egy sebesen áramló folyó, amely tele van fehéren habzó zuhatagokkal és mélységekkel, melyeknek titkait föl sem tudtam mérni. Mohón vetettem magam a hullámaiba, izgatottan buktam le sötét mélységeibe, hogy kiderítsem szigorúan őrzött titkait. Csak a húszas éveimbe lépve ébredtem rá, hogy az a folyó néha bizony kilép a medréből, és akkor gyilkos áradat következik.

Mamm már rég elment, s én sem vagyok amish jó tizenöt éve, de gyakran azon kapom magam, hogy én is azt a régi közmondást használom, különösen a rendőri munkával kapcsolatban, de gyakran a saját életemre vonatkoztatva is.

Hajnali három óta voltam járőrben, és a rádióm vészjóslóan hallgatott. Ahhoz képest, hogy péntek éjszaka volt, nemcsak Painters Mill városában, de egész Holmes megyében nem történt semmi az égvilágon. Egyetlenegyszer álltam meg, hogy egy gyorshajtásért járó büntetést kiszabjak, főleg azért, mert a tizennyolc éves sofőr már nem először került elénk, és ha nem hajt lassabban, a végén még megöl valakit. Az utóbbi órát elhagyatott kis utcákon cirkálva töltöttem, azon igyekezve, nehogy valami komolyabb problémán kezdjem törni a fejemet, például azon, hogy mibe is keveredtem egy John Tomasetti nevű nyomozóval. A kapcsolatunk az utóbbi időben jóval szövevényesebbé kezdett válni, mintsem szerettem volna.

Lassan két éve, hogy először találkoztunk; a vágóhídi gyilkosságok nyomozásának kapcsán. Szörnyű eset volt: egy sorozatgyilkos kezdett garázdálkodni Painters Millben, s ha már belefogott, tucatnyi áldozatot szedett. Akkor küldték ki hozzánk Tomasetti ügynököt a BKI-tól, az ohiói Bűnügyi Kutató Irodától. A helyzetet az is nehezítette, hogy személyesen is érintve voltam ebben a gyilkosságsorozatban. Képzelni sem lehet rosszabb szituációt akár szakmai, akár személyes kapcsolat kezdetéhez. És mégis, abból, ami akár drámai kudarccal is végződhetett volna, valami friss, új és egészen váratlan dolog bontakozott ki. Azóta is törjük a fejünket, hogyan is tudnánk meghatározni azt az erős köteléket, amit kettőnk közé sikerült fonnunk. Bár azt hiszem, ő ügyesebb nálam ezen a téren.

A kapcsolatok, úgy látszik, már csak ilyenek; hiába szeretné az ember sima ügyként kezelni őket, azok a kusza bonyodalmak mindig befurakodnak. Mostanra Tomasetti meg én válaszúthoz érkeztünk, érzem, hogy másféle szelek fújdogálnak. A változások persze nem feltétlenül kedvezőtlenek. De ritkán könnyűek. Az embert marni kezdi a saját határozatlansága, főleg ha fontosnak érzi a válaszutat, és nem tudja eldönteni, melyik irányba haladjon, főleg, ha a szíve azt súgja, hogy minden út egészen másféle irányba visz.

Én nem vagyok valami ügyes a problémáim leküzdésében, és azon kapom magam, hogy egy másik régi szokásom is kezd eluralkodni rajtam, amit még talpas rendőr koromból hoztam magammal: alig várom, hogy egy kis zűr legyen. Akár egy kis kocsmai bunyó is megtenné. Vagy valami házi csetepaté. Vér nélkül persze. Magam sem tudom, mit árul el rólam, hogy sokkal szívesebben szállok szembe egy pár begorombult részeggel, semhogy túl kritikusan szemügyre venném a saját életemet.

Épp bekanyarodtam a LaDonna kávézó parkolójába, hogy egy baconos-paradicsomos szendvicset meg egy jó erős kávét vegyek magamnak elvitelre, amikor fölreccsent a rádióban az éjszakás diszpécserem hangja. – Hat, kettő, három.

Veszem a mikrofont. – Mi a helyzet, Jodie?

– Főnök, most jött be egy kilenc, egy, egyes Andy Welbaumtól. Azt mondja, hogy csúnyán szétroncsolt járművet látott a megyei 14-es és a Delisle Road kereszteződésénél.

– Sérültek? – kérdem, és a hajnali vacsorát feledve a visszapillantó tükörbe nézek, majd egy éles fordulót csinálok a kavicscsal fölszórt parkolóban.

– Bricskáról van szó. Andy azt mondja, csúnyán néz ki.

– Küldj oda mentőt! Szólj a megyeieknek! – mondom, majd magamban szitkozódva, szirénát és vészlámpákat bekapcsolva balra kanyarodom a Main Streeten. Csak úgy bőg a motor, ahogy máris több mint nyolcvannal száguldok. – Tíz, hetvenhat! – mondom még a mikrofonba. Azaz indulok a helyszínre.

Mire a helységnévtáblát elhagyom, már száz fölött van a sebességem. Pár másodperc múlva villog a rádió, és hallom is, ahogy Jodie a Holmes megyei seriffhivatalt riasztja. Balra fordulok a Delisle Roadra, amely kanyargós, aszfaltozott út a sűrű fák között. Napközben gyönyörű látvány a ráérősöknek, ám éjszaka pokolian veszélyes, főleg a környéken kószáló rengeteg szarvas miatt.

Másfél kilométer után a Delisle Road keresztezi a megyei 14-est. Nagyot bődül az Explorerem motorja, amikor százhúszig nyomom a gázt. Az ablakom mellett villámként suhannak el az út szélén oszlopokon álló postaládák meg a fák fekete törzsei. Egy domb tetejére érve egyetlen kocsi fényszóróinak fényét pillantom meg magam előtt. Sehol a mentő, sehol a seriff járőrkocsija; elsőként értem a helyszínre.

Tizenöt méterre lehetek a kereszteződéstől, amikor ráismerek Andy Welbaum kisteherautójára. Alig pár kilométernyire lakik innen. Biztos a millersburgi üzemből jött hazafelé. Kocsija furcsa szögben parkol az útpadkán: látszik, hogy váratlanul és hirtelen állt meg valamiért. A fényszórói által megvilágított roncsok egy négykerekű amish bricska maradványainak látszanak. A lovat nem látom sehol. Vagy hazamenekült ijedtében, vagy kimúlt. A bricska állapotából ítélve inkább az utóbbira tippelek.

– A francba! – fékezek olyan keményen, hogy az Explorer kerekei megcsúsznak a padkán. Hagyom a villogót működni, bekapcsolom én is a reflektoromat, és üresbe teszem a sebességváltót. Előkapok a hátsó ülésről néhány elakadásjelző fáklyát, veszem a Maglite elemlámpámat, és már kint is vagyok a kocsiból. Föltépem a fáklyákat, elszórom őket az úton, hogy jelezzek velük az erre haladó járműveknek. Aztán a bricska roncsai felé indulok.

Ahogy közeledem, a szemem hiperérzékeny fokozatra vált, s egyszerre több részletet is képes leszek fölmérni. A kereszteződés délnyugati sarkán egy vörösderes ló fekszik az oldalán. A hám még rajta van, de az állat mozdulatlan. Tíz méterre a lótól csúnyán megroncsolódott bricska hever az oldalára dőlve. A jármű középen kettészakadt, de a törésvonal nem egyenes. Faszilánkok szerteszét, két kerék elgurult valahová. Az úttestet majd tíz méter sugarú körben törmelék borítja: üveggyapot- és falemezdarabok szanaszét szórva. Más részleteket is megfigyelek egyidejűleg. Egy fél pár gyerekcipőt. Egy egyenes karimájú kalapot a kiaszott fű és száraz falevelek között.

Mindezt egy másodperc töredéke alatt földolgozza az agyam, és máris tudom, hogy szörnyű a helyzet. Sőt annál is rosszabb. Kész csoda lenne, ha bárki is túlélte volna ezt az összeütközést.

Már félúton járok a bricska felé tartva, amikor megpillantom az első áldozatot. Amint ráébredek, hogy egy gyerek az, minden hirtelen kimerevedik. Mintha az agyam és a világ közé valaki kapcsolót szerelt volna, s a képek most lassításban követnék egymást.

– Bassza meg. Bassza meg – motyogom, miközben az áldozathoz rohanok, és letérdelek melléje. Egy kislány az. Hat- vagy hétéves lehet. Kék ruhácska van rajta. A kappja félrecsúszott és csupa vér. Tudom, hogy fejsérülés.

– Drágaságom – mondanám, de csak valami suttogás jön ki a számon.

A gyerek hanyatt fekszik, szétvetett karral. Párnás kis kezecskéje nyugodtan kitárva. Olyan békés az arca, mintha csak aludna. De az arcszíne szürke. Elkékült szája nyitva, látni a tejfogait. A két szeme homályos és nem néz velük sehová. Csupasz lábáról megállapítom, hogy az összeütközés ereje letépte róla a cipőket.

Mint aki robotpilótára bízza magát, beidegződött mozdulattal nyomom meg a gallérmikrofonom gombját, és monoton hangon mondom: – Tíz, ötven. Halálos baleset. – Fölállok, de érzem, hogy remeg a lábam. Öklendezni kezdek, s amikor visszanyelem, ecet ízét érzem a torkomban. Olyan csöndes körülöttem az éjszaka, hogy tisztán hallom a tőlem jó pár méterre levő kisteherautó hűlő motorjának percegését. Még a tücskök és az éjjeli madarak is elhallgattak, mintha csendjükkel akarnák jelezni megrendülésüket az alig néhány perce itt történt erőszakos esemény miatt.

A fényszóró sugárkévéjében bogarak röpdösnek. Önkéntelenül arra neszelek föl, mintha valaki szipogna a közelben. A hang felé irányítom a lámpám fénysugarát, és meglátom, hogy Andy Welbaum ott ül a kocsija mellett a földön, és arcát a tenyerébe temetve sír. Zihál a tüdeje, és emberinek alig mondható hangok törnek föl a melléből.

Odaszólok neki: – Andy, csak nem sebesült meg maga is?

Csodálkozva néz vissza rám, mintha nem értené, mért kérdezek ilyesmit.

– Nem – feleli végül.

– Hányan voltak a bricskában? Megnézte már őket? – kérdem, miközben a lámpám fénykörében meglátok még egy áldozatot.

Nem is hallom Andy válaszát, miközben a fűvel benőtt útpadkán heverő amish férfi felé igyekszem. Hason fekszik, a feje oldalra billenve. Fekete kabát és sötét nadrág van rajta. Legszívesebben meg se látnám a rengeteg vért, ami tócsába gyűlt körülötte a fűben, vagy a bal lábát, ami úgy kicsavarodott, hogy a lábfeje rossz irányba mutat. De látom rajta, hogy magánál van, és engem figyel a fél szemével.

Letérdelek melléje.

– Most már minden rendbe jön. Baleset történt – mondom neki. – Azért jöttem, hogy segítsek maguknak.

Nyílik a szája. Az ajka remeg. Körszakálláról látom, hogy házasember, s eszembe jut, vajon nem fekszik-e a felesége szintén valahol a közelben.

Ráteszem a kezem a kezére. Nagyon hidegnek érzem az ujjaim hegyével.

– Hányan voltak még magán kívül a bricskán?

– Három... gyerek.

Teljes szívemből megrendülök. Nem akarok újabb halott gyereket találni a helyszínen. Megpaskolom a kezét.

– Már úton van a segítség.

Hirtelen a szemembe néz.

– Katie...

Megdöbbentő, hogy ebből a vérző szájból váratlanul a saját nevemet hallom. Nekem is ismerős a hangja. És most már az arca is. Szíven üt a fölismerés. Sok éve történt már, de vannak feledhetetlen dolgok... meg emberek. Paul Borntrager közéjük tartozik.

– Paul! – Ám miközben kimondom a nevét, máris építem magam köré a védőfalat, hogy el ne ragadjanak az érzelmeim.

Megpróbál mondani még valamit, de csak vér buggyan ki a száján. A fogai is mind véresek. És legnehezebb a szemébe nézni. Hisz az egyik szeme szinte nem is látszik, a másik, amelyikkel még nézni tud, tele van fájdalommal. Jól ismerem ezt az embert, aki itt sérült teste csapdájában vergődik. Ismerem a feleségét is. S mivel már tudom, hogy legalább az egyik gyerekük meghalt, rettegek attól, hogy kiolvashatja tekintetemből ezt a szörnyű igazságot.

– Nem szabad beszélned – mondom neki. – Majd én megnézem, mi van a gyerekekkel.

Elönti a könny az épen maradt szemét. De érzem, hogy könnyein át is figyelmesen követi mozdulataimat, ahogy elindulok. Sebesen pásztázom a talajt lámpám sugarával újabb áldozatokat kutatva. Közben hallom, hogy a távolból már szirénázó autók közelednek, s megkönnyebbülök, hogy jön a segítség. Tudom, hogy ez a gyávaságomat jelzi, de most ezzel sem törődöm.

Paul felesége, Mattie jár az eszemben, aki valamikor réges-régen a legjobb barátnőm volt. Legalább húsz éve nem is beszéltünk egymással, úgyszólván idegenné vált a számomra, de bevallom, képtelen volnék elviselni, ha ma éjjel itt találnám őt holtan.

Cuppog a sárban a bakancsom, ahogy átkelek az árkon. Az árok túloldalán apró kis testet pillantok meg egy vaskos törzsű juharfa alá kuporodva. Négyéves fiúcskának nézem. Olyan parányi, sebezhető és törékeny, mint egy játék baba. Reménység önti el a bensőmet, mikor észreveszem, hogy a hűvös éjszakai levegőben pára emelkedik körülötte. Először azt hiszem, a lélegzete látszik. Ám közelebb lépve, fokozódó rémülettel rá kell jönnöm, hogy a kigőzölgés nem az élet, hanem a halál jele. Kivérzett szegény, és a felszálló párát a körülötte lassan hűlő vértócsa okozza.

Azért odamegyek hozzá, letérdelek melléje, miközben egyre az jár az eszemben, hogy ilyesminek soha nem volna szabad egy gyerekkel megtörténnie. A szeme és a szája nyitva van. A feje egyik oldalán öklömnyi darabon hiányzik a hús.

Be kell csuknom a szememet, olyan émelygés tör rám.

– A rohadt életbe! – mondom ki egy szuszra, miközben föltápászkodom.

És csak állok ott egy darabig, halottakkal és haldoklókkal körülvéve, döbbenten ennyi vértől. Szinte szétvet a tehetetlen düh, hogy ilyen vérontás egyáltalán lehetséges, hogy épp az én városomban, az én szolgálatom óráiban kellett bekövetkeznie, s hogy ennyire képtelen voltam bármelyiküket is megóvni ettől a borzalomtól.

De vissza a munkához! Megpróbálom összeszedni magam, és tovább járatom a lámpám fényét körbe a helyszínen. Gyönge szél mozgatja fölöttem a fák ágait, amitől egy pár levél lassan a földre libben. Vékony ködpászmák nyúlnak fölfelé a sűrű aljnövényzetből. Azon kapom magam, hogy a testekből elszálló lelkeknek nézem őket.

Nyöszörgés hangja ébreszt föl végül a bámészkodásból. Megpördülök, és bal felé irányítom a lámpafényt, ahonnan a hang jött. Meglátom, hogy a fák mentén futó, bedőlt drótsövény tövébe gabalyodva is fekszik egy áldozat. Még egy gyerek. Futva indulok oda. Öt-hat méternyiről már látom, hogy ez is fiú. Nyolc- vagy kilencéves lehet. Reménykedés fog el, mikor újabb nyögést hallat. De olyan fájdalmas a hang, hogy följajdulok tőle én is, mintha csontom tört volna. De mégis örülök neki, hiszen nemcsak fájdalmat, de életet is jelez.

A lámpát magam mellé fektetve a földre, letérdelek a fiú mellé. Oldalán fekszik, és a bal karja rettentő furcsa szögben nyúlik a feje mögé. Kiugrott a válla – gondolom. Valószínűleg a karja is eltörött. Ezeket túl fogja élni, de épp elég baleseti helyszínen dolgoztam már ahhoz, hogy tudjam: általában azok a sérülések a legveszélyesebbek, amelyek kívülről nem is látszanak.

A fiú arcának egyik oldala jól látható. A szeme nyitva van. Ahogy pislant egyet, elcsodálkozom hosszan kunkorodó szempilláin. Az állát, a nyakát és elöl a kabátját is vércseppek borítják. Vérmaszatos az arca is, de nem tudom beazonosítani, pontosan honnan jön a vér.

Óvatosan odanyúlok, és az ujjaimmal végigsimítom a kézfejét, abban bízva, hogy a simogatás kissé megnyugtatja majd.

– Aranyom, hallasz engem?

Válaszul csak újabb nyögést hallat. Összeszorított fogai közt sípolva és szinte kapkodva veszi a levegőt. Hiperventilláció. Érzem, hogy az ujjaim között nagyot rándul a keze, és közben föl is jajdul.

– Próbálj nyugton maradni, édesem! – mondom neki. – Baleset történt veled, de nem lesz semmi bajod. – Miközben beszélek hozzá, megpróbálom magam az ő helyébe képzelni; olyan szavakat varázsolni elő, amelyek megnyugtatják. – Engem Katie-nek hívnak. Azért vagyok itt, hogy segítsek neked. A dattoddal minden rendben van. Mindjárt itt lesz a doktor bácsi is. Csak feküdj nyugodtan, és próbálj a kedvemért egy kicsit lazítani, oké?

Kis teste hirtelen megfeszül. Mondani akar valamit, de kísérlete köhögésbe fullad, és vér buggyan ki a szája szélén. Hallom, hogy hörgés szakad föl a mellkasából, mire be kell csuknom a szememet, hogy visszanyerjem a nyugalmamat. El ne vedd tőlünk őt is! – szakad föl belőlem hangtalanul a fohászkodás.

Erős bennem a kísértés, hogy lefejtsem a testét a kerítésről, és karomba vegyem a kis sebesültet. De győz a józan ész, hisz tudom, hogy a baleseti sérülteket nem szabad óvatlanul mozgatni. Ha fej- vagy gerincsérülése van, a mozgatással csak rontok a helyzeten. Akár meg is ölhetem.

A fiú pislogva néz egyenesen maga elé. Továbbra is nehezen kap levegőt. Egyfolytában hörög, de egyébként nem mozdul és nem is próbál a szemembe nézni.

– ...Samp... son... – suttogja.

Fogalmam sincs, mit jelenthet ez. Abban sem lehetek biztos, hogy jól hallottam, vagy hogy egyáltalán magánál van-e, és tudja, mit akar mondani. A hüvelykujjammal végigsimítok a kezén.

– Pszt! – mondom közelebb hajolva hozzá. – Ne akarj most beszélgetni!

Picit megmozdul, és felém fordítja a fejét. Végre a szemembe néz. Szürke szeme van. Pont, mint Mattie-nek – jövök rá. A szeméből félelem sugárzik, és olyan fájdalom, aminek soha egyetlen gyermeket sem volna szabad kitenni. Az ajka remeg és ömlik a könny a szeméből.

– Nagyon fáj...

– Minden rendben lesz – biztatom magamra erőltetett mosollyal, bár közben olyannak érzem a számat, mint a szögesdrót.

Ő is halvány mosolyra húzza a száját, és az arckifejezése kissé megenyhül. A kezemmel is érzem, hogy kevésbé feszül a teste. De a tekintete kiüresedik.

– Hé! – ragadom meg a kezét. – Maradj velünk, öcsi!

De nem felel.