J. C. Reed

Uralkodjon feletted a vágy

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

J.C. Reed: Surrender your Love

Fordította

CSÁSZÁR TÍMEA

1

A bárpultnál ültem, és a második Margaritámat kortyolgattam. Térdig érő szűk szoknyám a szomszédos üres széket súrolta, ujjaim pedig a láthatatlan zeneforrásból áradó dallam ritmusát dobolták a combomon. Rendszerint nem járok ilyen helyekre, de a főnököm ragaszkodott hozzá, hogy a saját pályáján találkozzam Mayfielddel. Így aztán vonakodva bár, de beleegyeztem, hogy betegyem a lábam a gazdag férfiaknak fenntartott klubba, ahol elegáns fehérneműt viselő, gyönyörű lányok sertepertélnek, és a két italt jelentő minimumfogyasztás többe fájt, mint az egész heti bevásárlásom.

A ragyogó fények és a csiszolt márványpadló az elegancia és gazdagság levegőjét árasztotta. A hely most még üres volt, de semmi kétségem nem volt afelől, hogy hamarosan megtelik, és ma is szép summát hoz a tulajdonosának. Egy hiányos öltözetű, FHM-címlapra való lány bemelegítésként felmászott egy rúdra, majd spárgában landolt, miközben a DJ elhadarta az esti műsort a néhány lézengő, öltönyös nyálcsorgatónak. Türelmetlenül felsóhajtva még jobban magamba roskadtam a luxus bárszékemen, szemben a puha bőrkanapékkal és a tükörrel borított fallal.

Mayfield késett. Igazság szerint nagyon sokat késett. Nem vettem jó néven a késést, különösen most, amikor már rég otthon kellett volna lennem, hogy egy pohár bor segítsen feledtetni az egész napi jópofizást, amit a szakmám – az ingatlanüzlet – nagyágyúinál be kell vetnem. Ideiglenes állásnak indult, amíg nem sikerül bejutnom egy olyan céghez, mint mondjuk a Delaware & Ray, de mint minden szükségmegoldás, ez is zsákutcának bizonyult. Itt álltam két évvel később, huszonhárom évesen, kilátások nélkül, agyondolgoztatva, előléptetésről pedig szó sem volt.

Talán a járása tette, a magabiztos, öntelt járása, de amint a pasi belépett a bárba, rögtön tudtam, hogy az a típus, aki csak bajt hozhat rám. Az italomba mélyedtem, igyekezve elkerülni az idegen érdeklődő pillantását. A tarkómon bizsergett a bőr, lassan megfordultam, észlelve, hogy mögöttem áll. A vállamon áthajolva a fülembe suttogott, forró lehelete súrolta az arcom érzékeny bőrét.

– Kitűnsz a tömegből, és nem tudom eldönteni, hogy ez jó hír-e vagy sem.

A hangja mély volt és rekedt. Égetett.

Ágyba csábító hang… visszhangzott valahol az agyam mélyén.

A szívem a torkomban dobogott, de ezt betudtam annak, hogy nem szeretem, ha idegenek hajolnak át a vállamon. Különösen nem olyanok, akiknek ennyire szexisen reszelős a hangjuk, és épp csak egy pici déli akcentusuk van. Minden önuralmamat összeszedve nem ugrottam fel a bárszékről, pedig nagyon szerettem volna távolabb kerülni tőle. Ehelyett kihúztam magam, megfordultam, szembenéztem vele, és már készültem valami csípős visszavágásra.

Szent ég!

Szédítően jóképű volt. Nem, nem is jóképű. Gyönyörű volt. Tökéletesen, elképesztően, őrjítően vonzó. Tízes skálán százas.

Másodpercekig csak bámultam rá, a gyomrom görcsbe rándult, a szívverésem bolond módon felgyorsult. A pasi szexi volt, és az önelégült vigyorából ítélve nem az a típus, akit hazavisz az ember bemutatni a szüleinek. Magas volt, legalább egy fejjel magasodott fölém. 185 centi, saccra. Nedves, sötét haja picit túl hosszú és zilált volt, mintha épp az imént túrt volna bele. A New Yorkot három napja szüntelenül verő esőtől a kabátja is vizes volt, és egyáltalán nem rejtette el széles vállát, izmos testalkatát és arrogáns attitűdjét. A bár homályában a szeme zöld lámpásként világított.

Sosem láttam még ilyen szempárt. Sötétzöld színű volt. És égetett. Egyetlen pillantással képes volt levetkőztetni egy nőt. A réteges ruha ellenére máris meztelennek éreztem magam. Tekintetét elismerően járatta végig a blúzom elején, majd hosszasan nyugtatta a lábaimon. A bőrömön apró áramütéseket éreztem a pillantásától. Egy rakoncátlan, göndör fürtöt a fülem mögé simítottam, és megnyaltam a hirtelen kiszáradt számat. Egyszerre idegesített és izgatott ez a pasi, a karomat keresztbe fontam a mellem előtt, és erősen ráharaptam az alsó ajkamra, hogy magamhoz térjek. Felhúzott szemöldökkel, csúfondáros tekintettel méregetett, mintha pontosan tudná, hogy szemének egyetlen pillantásával milyen hatást képes kiváltani belőlem. De nem is ez a nyilvánvaló arrogancia dühített fel igazán. Sokkal inkább az, ahogy a kezét hosszasan a gerincem tövén nyugtatta, olyan bizalmasan, mintha már sokszor érintett volna meg ott. Mintha az lenne a kezének a törzshelye.

– Merthogy? Talán az a baj, hogy nem tanga és flitteres magas sarkú van rajtam? És a melleim nem lógnak ki egy párducmintás melltartóból? – szűrtem a szavakat a fogaim közt, próbálva tudomást sem venni a zsigereimben is érzett vonzódásról.

– Jett Townsend – rándult meg az ajka. – Mayfield nem tudott jönni, így kénytelen lesz beérni velem. De ne aggódjon, jól ki fogunk jönni egymással.

Szép szemei sarkában apró szarkalábak jelentek meg, szája is vigyorra görbült, arca két oldalán pedig tökéletes gödröcskék formálódtak. Miért volt az az érzésem, hogy kétértelműek a szavai?

– Brooke Stewart – mutatkoztam be.

Néztem a világoskék ingét és a kopott farmerjét, amelynek rojtos alja cowboy csizmára borult, és alig tudtam visszafojtani a gúnyos megjegyzésemet.

– Bort? – kérdeztem, hogy rendelhessek neki is.

– Inkább egy Sex on the Beachet kérnék – villantotta rám ördögi vigyorát.

Már rájöttem, hogy egyfolytában kétértelműen beszél, flörtölős mosolyából pedig kitaláltam, hogy most sem a koktélra gondol. Hirtelen melegem lett, ahogy lelki szemeim előtt megjelent, amint a tengerparton szeretkezem vele. Bőröm bizsergett a köztünk lévő mágneses vonzerőtől. Őrület! Elszakítottam az övétől a tekintetemet, abban a reményben, hogy a váratlanul rám törő vágy csak a képzeletem játéka volt.

– Nos, hát, Brooke, mesélj egy kicsit magadról! – hajolt előre Jett, és rám villantotta szívdöglesztő mosolyát.

Nagy levegőt vettem, elfutott a méreg. Hogy merészel letegezni? És főleg: hogy merészel ennyire átkozottul szexi lenni közben?

– Felhívnám a figyelmét, hogy ez egy üzleti megbeszélés, nem pedig randevú.

Felvonta a szemöldökét.

– Szóval randit szeretnél?

– Micsoda? – Az arcom égett, a szívem pedig még gyorsabb ütemre kapcsolt. – Nem így értettem. Én….

Jett szemében vidámság csillogott.

– Úgy tűnik, nincs ellenedre szerény személyem, és ez kölcsönös.  Akkor meg… – Vállat vont, és nem fejezte be a mondatot, a fantáziámra bízva a folytatást.

Nem bírtam a szexi pasikat, azokat meg főleg nem, akik ennyire tisztában voltak a vonzerejükkel.

– Sok helyes pasiba botlottam én már bele, higgye el! – Nevetséges kis füllentés volt, és ezt ő is pontosan tudta, látszott az irritáló, magabiztos és mégis vonzó vigyorán, ami kiült az arcára.

Most már tényleg felhúztam magam! Ez a találkozó egy tapogatózó megbeszélés lett volna arról, hogy lehetséges lenne-e az együttműködés a cégeink között. Szánalmas, hogy a Mayfield Ingatlanfejlesztő olyasvalakit küldött, aki még fel se tud öltözni tisztességesen. Miért képviseli a céget egy olyan munkatárs, akinek a leghalványabb gőze sincs arról, hogy milyen ruhát kell felvennie, ha egy potenciális üzleti partnerrel találkozik? Vagy esetleg Mayfieldnek nem fűlik a foga a kooperációhoz, és így akarja a tudomásunkra hozni, hogy kopjunk le? Bárhogyan is, nem tetszett ez a dolog, és nem szándékoztam véka alá rejteni a véleményemet. Mayfield rémes alak hírében állt, és tudvalevő volt róla, hogy nem éppen toleráns másokkal. Ha vinni akarom valamire ebben a férfiak uralta, kíméletlen bizniszben, akkor át kell vennem a stílusukat, vagy búcsút mondhatok a karrieremnek, mielőtt még elkezdődhetett volna.

– Nézze, Mr. Townsend, nagyra értékelem, hogy idefáradt, de szívesebben beszélnék legalább egy regionális alelnökkel a cégüktől. Kérem, mondja meg Mr. Mayfieldnek, hogy hívjon fel, és megbeszélünk egy újabb időpontot. További szép estét!

Azzal felkaptam a táskámat és a kabátomat a csiszolt bárpultról, leugrottam a székről, és elindultam a kijárat felé.  Hirtelen vasmarok szorítását éreztem a karomon. Megdermedtem.

– Ne felejtsd itt az esernyődet. Nem venném a lelkemre, ha ez a szép fejecske elázna – suttogta Townsend a fülembe, újabb érzéki áramütést küldve szét a testemben.

Miért suttog ez a pasi állandóan? Nem beszélhetne úgy, mint a normális emberek? Tapogatózva a hátam mögé nyúltam, és kitéptem a kezéből az esernyőmet. A fejemet felszegve, hátranézés nélkül vonultam ki a bárból. Csak akkor álltam meg, amikor elértem a bejárattól tíz méterre fekvő parkolót, és ott végre kiengedtem a visszatartott lélegzetemet.

Hűvös volt az éjszaka. Magamra rángattam a kabátomat, és igyekeztem gyorsan beülni a Volvómba. Régi modell volt, de a diplomaosztóra kaptam a nevelőapámtól, ezért kedves volt a szívemnek. Bár nem volt éppen városba való darab, sokkal jobban éreztem magam benne, mint egy kétes szándékú férfisofőrrel összezárva egy taxiban.

Egyesbe kapcsoltam a váltót, és kigördültem a parkolóból. Ahogy elhajtottam, futólag még láttam egy magas alakot, aki a bár ajtajában állva engem nézett. Csak nem követett? A szívverésem felgyorsult, de nem álltam meg. Ehelyett inkább tövig nyomtam a gázt, és az autó meglódult. A motor panaszosan felbőgött, de nem törődtem vele. Bármit is akart Townsend, visszataszítóan viselkedett, én pedig azt reméltem, hogy többé az életben nem fogom látni. Határozottan nem az a fajta nő vagyok, aki elájul egy izmos testtől és az ennivaló gödröcskéktől egy helyes arcon. Egy óra múlva értem haza aprócska brooklyni lakásomba. Leparkoltam az ötszintes ház előtt, amely két éve, a diplomázásom óta az otthonom. Az esőáztatta utca kihalt volt. Az épület előtti lámpa aranyos fénybe vonta a fém bejárati ajtót, amely a keskeny előtéri folyosóra nyílt. Gondosan kikerülve a hatalmas pocsolyákat, a házhoz siettem, kihalásztam a kulcsomat a táskámból, és kinyitottam az ajtót, majd a lifttel felmentem az ötödik emeletre.

A lakótársam és egyben legjobb barátnőm, Sylvie, nem volt otthon. Amióta megszerezte álmai állását egy befektetési cégnél, ritkán ért haza éjfél előtt. Én is megtanultam, hogy száztíz százalékon teljesítsek mindenben, amihez hozzáfogok, de Sylvie egészen új értelmet adott a kemény munka kifejezésnek. Képes volt feláldozni a hobbiját, a barátait, sőt még az egészségét is a rengeteg kifizetetlen túlóra érdekében, csak hogy felfigyeljenek a cégnél a teljesítményére. Akárhányszor próbáltam beszélni vele arról, hogy túl nagy stresszben él, falakba ütköztem, de még nem adtam fel.

Az esernyőmet a bronz tartóba dobtam, a táskámat és a kabátomat pedig a hallban álló régi dohányzóasztalra; lerúgtam a cipőmet, és a konyhába mentem, hogy megihassam végre a jól megérdemelt boromat.  A második pohár felénél jártam, amikor hallottam, hogy kulcs fordul a zárban, utána pedig Sylvie szőke feje bukkant elő az ajtó mögül.

– Micsoda meglepetés! – ültem fel, és a poharamra mutattam. – Kérsz te is?

– Hozd az egész üveget!

Sylvie mellém rogyott a kanapéra, és felrakta hosszú lábait. Végignéztem rajta, az éppen térd fölé érő csíkos szoknyájától az arcáig és a nedves, szőke hajáig. Valami más volt rajta. A szempillaspirálja elkenődött. Kék szeme körül a bőr duzzadt és vörös volt, mintha sírt volna, ami lehetetlenség. Sylvie nem volt egy bőgőmasina. Évek óta barátnők vagyunk, de még soha nem láttam sírni. Mindig rendezett volt, és mindig boldognak látszott. Felültem, éreztem, hogy baj van.

– Mi történt?

– Kirúgtak.

– Micsoda?!

Kivette a poharat a kezemből, és a tartalmát egyetlen hajtásra kiitta.

– Mondom, kirúgtak. Azzal indokolták, hogy nincs szükségük kezdő kollégára. Rossz duma. – Vágott egy pofát. – Mindegy is.

– Ó, a fenébe! – ráztam hitetlenkedve a fejemet. – De hát olyan keményen dolgoztál.

– Ja. De tudod, mit? Nem baj. Ilyen az élet. Ideje valami újba kezdenem. – Azzal felugrott, és szélesen elvigyorodott. – Rúgjunk be!

Csak lestem. Volt valami gyanús abban, hogy olyan nagyon kerülte velem a szemkontaktust.

– Várj! – Megragadtam a karját, és visszahúztam magam mellé a kanapéra. – Ez még nem minden, igaz?

Sylvie a szemét forgatta.

– Gyerünk, ki vele! – nógattam.

Összeszorította a száját.

– Sylvie! – nyúztam tovább.

– Oké. Lefeküdtem a főnökömmel.

Ettől leesett az állam.

– Nem.

Igent intett a fejével.

– De, megtettem. A személyi titkárnője, aki egyben a felesége legjobb barátnője, gyanakodni kezdett. Erre az a seggfej persze beijedt, és elhatározta, hogy megszabadul tőlem.

– Ilyet törvényesen meg lehet tenni?

De most komolyan.

Sylvie a vállát vonogatta.

– Valószínűleg nem, de a mi szakmánkban kicsi a világ, és szükségem van az ajánlólevélre, ha még valaha a bankszektorban akarok dolgozni.

– A seggfej! – ismételtem meg barátnőm szavait.

Sylvie volt a legokosabb ember, akit ismertem. Az évfolyamelsők közt végzett, és bármelyik cég boldogan üdvözölte volna a munkatársai sorában.

– Seperc alatt találsz új állást – mondtam teljes meggyőződéssel.

Sylvie gúnyosan elmosolyodott.

– Aha, csak majd figyelmeztess, hogy ne dugjak a főnökkel, bármilyen vonzó pasi is lesz. Te olyan szerencsés vagy Seannel. Ő legalább nem nős, és nem hazudja azt neked, hogy két éve nem alszik már egy ágyban a feleségével. Közhely a köbön.

Átöleltem Sylvie-t, ő pedig a vállamra hajtotta a fejét, mint mindig, amikor szerelmi bánata volt. És a bánat előbb-utóbb minden kapcsolatban eljött, akár akartuk, akár nem.

– Sean sem tökéletes, tudod jól. És nem akarok még elköteleződni – mondtam.

– Ő legalább őszinte, és ez sokkal több, mint ami a legtöbb pasiról elmondható.

Vállalom, hogy romantikus vagyok, de ebben nem értettem egyet Sylvie-vel. Szerintem nem minden férfi krónikus hazudozó, és nem mind menekül a komoly kapcsolat elől. Tényleg csak röhögni tudtam, ha a pasimra gondoltam, aki mindenki szerint akkora nagy fogás volt. Sean, a barátom, nem akart elköteleződni, és én sem, bár erre mindkettőnknek más oka volt. Sean jóképű volt, sikeres, és már egy éve lógtam vele, bár tudtam, hogy a kapcsolatunknak nincs jövője, és bármelyik pillanatban véget érhet. Ha a „jöjjünk össze időnként” stílusát kapcsolatnak lehet nevezni, akkor ez egy „barátság extrákkal” típusú viszony volt köztünk.

Nem annyira barát, mint inkább dugópajtás.

Úgy találkoztunk, hogy egy átmulatott éjszaka után Sylvie egy bárban hagyta a táskáját. Sean találta meg, és amikor másnap megjelent vele a lakásunkon, Sylvie nem volt olyan állapotban, hogy megköszönje neki, amiért nem lopta el a pénzét, és nem dobta a személyijét a legközelebbi kukába. Sylvie ugyanis már egy órája a vécében hányt, így Sean velem találkozott helyette. Azonnal szimpatikusak lettünk egymásnak, és én eleinte azt gondoltam, komoly kapcsolat lehet belőle. Hamar kiderült azonban, hogy már egy közös hétvége is túl nagy lekötöttség a számára. Nem is emlékszem, hogy mikor volt utoljára igazi randink. Igazság szerint arra sem emlékszem, hogy valaha más programot szerveztünk volna, mint egy-egy ivászatot a barátainkkal.

Sean az elejétől fogva világossá tette, hogy nem monogámnak képzeli el a kapcsolatunkat, de ez engem nem zavart, mert amúgy jól éreztem magam vele. Ha vele voltam, úgy éreztem, nem kell színlelnem, önmagam lehetek. Ha dumáltunk, hipp-hopp, eltelt az idő, és azon kaptuk magunkat, hogy az egész éjszakát átbeszélgettük. Oké, hát nem volt az a gyomorremegős, áramütéses, elolvadós szerelem, de létezik ilyesmi egyáltalán a Júlia-regények világán kívül?

– Mindegy is – szólalt meg újra Sylvie, kizökkentve a gondolataimból. – Hogy sikerült az esti találkozód azzal a pasival?

– Mayfielddel – mondtam neki.

– Mayfielddel – ismételte meg.

– Ne akard, hogy belekezdjek! – legyintettem; nem akartam erről a témáról beszélni. –  Nem jött el.

– Úgy látom, mindkettőnknek szüksége van piára.

Sylvie talpra ugrott, és engem is felhúzott a kanapéról. Haboztam. Lehet, hogy ő munkanélküli lett hirtelen, de nekem még megvolt az állásom. Tök jó lenne benézni pár bárba, és éjfélig Margaritát iszogatni, de nekem nincs platina Visám, mint Sylvie-nek – az apja jóvoltából –, én magam fizetem a számláimat. Reggel korán kelek, és megyek dolgozni.

– Ugyan már, drágám! – mondta Sylvie előkelő brit akcentussal, amit egy családi nyaralás alkalmával tanult el, és amiről tudta, hogy mindig meg bír vele nevettetni. – Felejtsük el ezt az átkozott napot! – A szám már rángott. – Nem maradunk sokáig.

Ez persze Sylvie-nél egész éjszakás elhajlást jelentett. Ugyanakkor a legjobb barátnőm volt, és szüksége volt rám. Ugyanezt megtenné értem, ha úgy hozná a sors. Éreztem, hogy egyre gyengül az ellenállásom.

Vágtam egy pofát, a fejemet csóváltam, de mentem vele. Ahogy kiléptünk az ajtón, a hűvös éjszakai szél az arcomba fújta a hajamat. Szerencsére a kedvenc kocsmánk csak egy saroknyira volt a háztól, így nem kellett sok időt a hidegben töltenünk, mielőtt beültünk a törzshelyünkre, a törzsasztalunkhoz. Hamarosan társaságunk is lett: Sylvie népes rajongótábora és pár feles tequila, lime-mal.

* * *

Fülsértő csörgésre ébredtem másnap, olyan érzéssel, mintha egyáltalán nem is aludtam volna. Felnyögtem, a párnámat a fülemre húztam, és azt kívántam, bárcsak abbamaradna ez a pokoli zaj. Beletelt egy percbe, mire rájöttem, hogy az ébresztőórám szólalt meg. Az oldalamra fordultam, és eközben lelöktem a helyéről. Nevetés-horkantás hangzott fel mellőlem, férfihangon. Azonnal magamhoz tértem, és felültem. Az ágyam bal oldalán egy pasi feküdt. Éreztem, hogy az arcomat elönti a szégyen pírja. A könyökére támaszkodott, karját a feje alá tette, félig volt csak betakarva, így jól láthattam izmos mellkasát, és a lapos hasáig húzódó sötét szőrt rajta. Ágyékát takaró fedte, de annak vékonysága miatt nem hagyott sokat a képzeletemre. Sőt, csak arra volt jó, hogy bizsergős érzéseket keltsen a lábam között. A férfi nemcsak bámulatosan jóképű volt, hanem kivételes méretekkel is megáldott. Mámorító, ugyanakkor veszélyes kombináció egy pasiban. Nyelvemmel önkéntelenül megérintettem hirtelen kiszáradó számat, és erőnek erejével szakítottam el a tekintetemet a vékony takaró alatt jól látszó dudorról.

Mit keres ez az ágyamban? És miért meztelen?

Mit gondolsz, te liba? Nem kell agykutatónak lenni, hogy kitaláld. Nézd csak rá az önelégült fejére!

Az arcát néztem. Az ablakon beömlő reggeli fényben fiatalabbnak látszott, mint előző este, de ugyanolyan arrogánsnak. Gyönyörű ajkai a legvonzóbb mosolyra húzódtak, amit valaha szerencsém volt látni. Bugyiledobós mosoly, ahogy Sylvie mondaná. Elsápadtam, ahogy felfogtam a szavak értelmét. Ledobtam vajon neki a bugyimat?

Csúfondárosan méregetett átható pillantásával; a szeme színe opálos ködbe vont sötét smaragdzöld. Úgy nézett rám, mint aki mindent tud rólam, mintha egyenesen belém látna, a lelkemig. Legalábbis így éreztem. Még soha senki nem keltett bennem ilyen érzéseket. Bár soha nem is találkoztam még senkivel, aki ennyire vonzóan jóképű lett volna, de mindennek eljön a maga ideje.

– Jöhet a második menet? – hangja tele volt bizalmassággal. Hallottam már ezt a rekedtorgánumot, de vajon hol? A memóriámat még mindig alkoholgőzön keresztülvágva lehetett csak elérni, az agyam vadul kattogott, hogy elérje a szükséges információt. Aztán egyszer csak beugrott, hogy honnan ismerem.

– Ott voltál a Fekete Rózsában! Mayfielddel kellett volna találkoznom, de téged küldött maga helyett.

Még szélesebb mosoly ömlött el az arcán, s az ajkai közül elővillantak egyenletes, gyöngyfehér fogai.

Gyönyörű, erős fogak, lágyan harapdálták a nyakamat és a combom érzékeny belsejét.

Hűha, ez most honnan jött vajon? Megráztam a fejemet, és próbáltam kapaszkodni a hirtelen felbukkant emlékfoszlányba, de az már tovább is röppent.

– Mi ketten… – intettem a meztelen mellkasa felé. Egy pillanatra a szívverésem is elállt; vártam-vártam, hogy megnyugtasson, ez az egész csak félreértés, és nem dugtam egy idegennel, mivel az egyéjszakás kalandok nem az én világom.

A titokzatos idegen kinyitotta a száját, és mondani akart valamit, de aztán becsukta, és abban a pillanatban tudtam.

Ócska kis kurva vagyok, már csak azért is, mert a nevére sem vagyok képes visszaemlékezni.

– Te jó ég! – kiugrottam az ágyból, aztán rájöttem, hogy semmi sincs rajtam, még az alsóneműm sem, nyilván a bugyiledobós mosolyának köszönhetően. Halálra váltan húztam le róla a takarót, meztelen testem köré kanyarítottam, aztán az ágy körül szétszórt ruhahalomból kihalásztam a farmerjét, vagy legalábbis, amiről azt hittem, az ő farmerja, és odadobtam a titokzatos idegennek.  A pasi a levegőben elkapta a nadrágot, de láthatóan nem állt szándékában felvenni. Nyilvánvalóan nem érezte magát kínosan, bár az intim részei fedetlenek voltak. Jó neki.

Megrándult az arcom, és rászóltam.

– Tűnj el!

A titokzatos idegen pislogott és a homlokát ráncolta, valószínűleg nem volt hozzászokva ehhez a hangnemhez. Csak nem csalódottságot látok a szemében? A fejemet csóváltam, hogy lehet ennyi hülyeséget összeképzelegni? Miért érezne csalódottságot, hiszen nem is ismer. Aztán már nem is úgy nézett, addig égő tekintete fagyosra változott. A szívem érthetetlen módon összeszorult.

Hátat fordítottam, és a vállam fölött visszaszóltam neki.

– Ha idetaláltál, akkor biztos vagyok benne, hogy a kifelé vezető út sem fog nehézséget okozni.

Azzal kimentem a szobából, és a konyha biztonságába menekültem, ahol Sylvie épp a reggeli kávét főzte.

– Csak nem pironkodik a kisasszony? – kérdezte, égő arcomra mutatva.

Én meg csak bámultam a tökéletesen sminkelt arcát és a belőtt haját. Most komolyan, hogy nézhet ki úgy, mintha épp egy szépségszalon ajtaján lépett volna ki, miután előző éjszaka részegre itta magát, és végighányta a házunk előtti kis füves részt?

Odanyújtotta nekem a kávéját.

– Tessék, vedd el! Neked nagyobb szükséged van rá, mint nekem.

– Köszi – mondtam, belekortyoltam, és jól meg is égettem a nyelvem. Az éles fájdalom nagyszerűen elterelte a figyelmemet a kínzó kérdésről: miért hoztam haza magammal ezt a pasit?

– Még itt van? – érdeklődött Sylvie cinkos kacsintással.

– Te tudsz róla? – köptem ki majdnem a kávémat.

Barátnőm bólintott.

– Hát nem csináltál nagy titkot belőle, hogy le akarsz vele feküdni.

Mi a fenét művelhettem? Sztriptízt mutattam be neki? Sylvie előadásában úgy hangzott, mintha kiéhezett ribancként viselkedtem volna. Nem csoda, hogy a pasi elvárta volna a reggeli menetet is.

– A legjobb barátnőm vagy, le kellett volna állítanod! – állati dühös voltam Sylvie-re, magamra és az ágyamban pucéran hentergő jó pasira is, aki így kihasználta a nyilvánvalóan alkoholos befolyásoltságomat. De bármennyire füstölögtem is, azt azért tudtam, hogy rá igazán kár mérgesnek lennem. Melyik férfi mondana nemet egy laza erkölcsű, felkínálkozó nőnek?

– Részeg voltam – suttogta Sylvie, mintha ez felmentést adna bármire.

Határozott lépések döngtek végig a szűk folyosón, majd megálltak az ajtónál. Visszatartott lélegzettel bújtam bele a kávéscsészémbe, remélve, hogy ki sem látszom belőle, hátha akkor nem kell szembenéznem szégyenletes tetteim következményével.

– Jó reggelt hölgyeim! – mondta a titokzatos idegen.

– Kérsz kávét? – Sylvie vidáman töltött neki egy csészével, tudomást sem véve a feléje lövellt gyilkos pillantásomról.

– Egészség! – mondta, ivott egy kortyot, és kitört belőle egy apró kis sóhaj. A fenébe már!

Hogy lehet, hogy ez a pasi még olyan hétköznapi dolgokban is, mint az ivás, ennyire szexi? Az arcomat pír öntötte el, ahogy végigjárattam a tekintetemet az erős mellkasán, és elképzeltem, amint a teste fölém magasodik az ágyban. Az agyam így próbálja vajon tudatosítani bennem, hogy mi történt az éjszaka, vagy csak fantázia az egész?

– Hogy kaptad ki ezt a félistent? Irigyellek, és nagyon büszke is vagyok rád miatta – súgta oda nekem Sylvie, abszolút nem zavartatva magát a ténytől, hogy a félisten valószínűleg minden szavát hallja. Elismerően nézegette a hódításomat, röntgenszemeivel nyilván le is vetkőztette mostanra. Rendszerint nem érdekel, ha a pasijaimat így méregeti, de most valami megmagyarázhatatlan oknál fogva zavart. Barátnőm ajka buja mosolyra húzódott, és játszadozni kezdett egy aranyszínű tincsével. Épp csak rá nem cuppant az ismeretlenre, a nyála csorgott gyakorlatilag.

– Hagyd abba! – böktem oldalba, csak nyomatékul, hátha annyira be van indulva, hogy nem is hallja, mit beszélek.

Vállat vont, arrébb lépett, de a kihívó bámulást nem hagyta abba.

– Mi a terved mára? – érdeklődött a titokzatos idegen. Senki nem válaszolt, én meg hirtelen rájöttem, hogy nyilván nekem címezte a kérdést. Felemeltem a tekintetemet a padlóról, és belenéztem a hihetetlenül zöld szemeibe, ám rögtön meg is bántam. Soha nem láttam még ilyen szemeket – zöld, mint a bűn, de a bűn sosem tűnt még ennyire csábítónak. Nagyot nyeltem, és próbáltam lecsendesíteni a szívemet, mert már majdnem kiugrott a mellkasomból. Most tulajdonképpen meghívott, hogy töltsem vele a napot? Nem, ez nem lehet. Megkapta az egyéjszakás kalandját, és nem ez minden férfi álma? Szex kötöttségek nélkül. Miért érdekelné még ezek után is a bugyim? Hacsak nem olyan az a bugyi, hogy további figyelmet érdemel…

Kezdett felforrni az agyvizem attól, ahogy rám vigyorgott azzal az öntelt arckifejezésével. Szóval ízlett a vacsora, és úgy gondolja, marad még egy ki repetára? Megnézi, hogy a kis belvárosi éttermemben milyen fogások várnak még rá? Hát, van egy rossz hírem: az étterem már bezárt. Nem kap semmiféle repetát, hiába vágyik rá a testem minden kis porcikája, ahogy arra is, hogy kiderüljön, mi sülhetne ki ebből az afférból.

– Terveim vannak mára. Nagyon fontos tennivalók.

Kihúztam magam, és álltam a pillantását, szentül elhatározva magamat, hogy nem kapom el a tekintetemet. Felvonta a szemöldökét, a zöld szemekből csak úgy sütött a kihívás és az eltökéltség.

– Halaszd őket máskorra! – mondta azon az érzéki hangján.

Elfojtottam a felhördülésemet, és karba fontam a kezeimet. Komolyan, mit képzel ez a fickó magáról? Lehet, hogy a nők többsége kezét-lábát összetörné, hogy vele tölthessen egy napot, de én nem tartozom közéjük.

– Ez nem így működik.

– Most kéreted magad? – villantotta meg szexi mosolyát. – Múlt éjjel nem így volt…

Megint elöntötte a vér az arcomat. Szerettem volna láthatatlanná válni, és majd a föld alá süllyedtem szégyenemben. Ott talán képes lettem volna feldolgozni az engem ért megaláztatást. Talán.

– Fogd a holmidat, és tűnj a fenébe! – mutattam az ajtóra.

Az idegen nem mozdult, ezért megragadtam a karját, és határozottan taszítottam rajta egyet. Domború karizmai megfeszültek az inge vékony anyaga alatt, de meg sem moccant. Nagy levegőt vettem, és lassan kieresztettem, mielőtt megszólaltam.

– Nézd, bármi történt a múlt éjjel, nem fog megismétlődni.

– Miért nem? – nevette el magát. – Teljesen úgy nézett ki, hogy még többre vágysz…

Égő szégyen járta át újra a testemet. Tényleg lehetséges, hogy amikor a hálószobámban játszadoztunk, azt mondtam neki, hogy még, még, ne hagyja abba?

Istenem!

A szívem egyre gyorsabban vert a mellkasomban, ő pedig rajtam járatta a tekintetét, láthatóan az utolsó cseppig kiélvezve életem legnagyobb égését.

– Szóval, miért nem? – nyaggatott tovább.

A kezem ökölbe szorult, és megrázkódtam a csúfondáros vigyortól, ami felvillant a szemében.

– Mert hiba volt. Üzleti megbeszélést kellett volna folytatnunk, nem egymásnak esni –

sziszegtem az arcába, mutatóujjamat a mellkasába fúrva. Pókerarccal bámult rám, amitől még dühösebb lettem.

– Piás voltam, ezért feküdtem le veled, józanul sosem tennék ilyet, szóval most már elhúzhatsz innen!

Valami megmagyarázhatatlan oknál fogva abban a pillanatban megbántam a szavaimat, ahogy azok kijöttek a számon, de már nem volt visszaút. A pasi ördögien szexi, gyönyörű az arca, és olyan teste van, mint egy görög istennek, de sajnos tisztában vagyok vele, hogy egy ennyire vonzó férfi számára csak játék egy nő elcsábítása. Teszt, hogy újra és újra meggyőződj arról, mekkora durranás. És ahogy elnéztem az ajkain játszó laza vigyort, nyilván nem is cáfolná meg ezt a hitemet. Így aztán bármennyire is vonzódtam hozzá, a saját érdekemben távol kell magam tartani tőle.

Önérzet dolga az ilyesmi.

Amiből viszont nem sokat mutattam múlt éjszaka.

Ez a pasi játszik a nőkkel, és csak bajt hozhat rám, semmi mást. Ezt már abban a pillanatban tudtam, hogy belépett a Fekete Rózsába, és a megérzésem most is igaznak bizonyult, mint általában. Fent említett önérzetem utolsó morzsáit összekaparva dühösen kivonultam a konyhából, de nem tudtam nem észrevenni a szemében felvillanó csúfondáros érdeklődést.

2

A titokzatos idegen nem jött utánam; kicsit sajnáltam a dolgot. A szekrényből kikaptam az első kezem ügyébe eső blúzt és farmert, majd gondosan bezárkóztam a fürdőszobába, hogy egy gyors zuhany után elindulhassak végre dolgozni. Az arcomat vizslattam a tükörben. Mogyoróbarna szemeim alatt mély árnyékok sötétlettek. Barna hajam ugyanolyan kócos volt, mint az idegené, csak neki valahogy jobban állt ez a frizura. Bőröm sápadtnak tűnt, de ott volt rajta az az éteri ragyogás, amit csak az elegendő alvás vagy a szeretkezés utáni hormonfröccs varázsolhat rá. Kétség sem volt afelől, hogy mi a helyzet nálam, mert egész biztosan nem aludtam sokat a múlt éjjel, ezért az arcom ragyogása még inkább feldühített.

Mi a fenét gondoltam, hogy csak így hazahoztam magammal ezt a pasit? És Sylvie hogyan képzelte, hogy abban a beszámíthatatlan állapotomban hagyta, hogy bármi meggondolatlanságot elkövessek? És volt még egy probléma. Vajon Sean, az én úgynevezett barátom, aki nem akar elköteleződni, elvárja-e, hogy beszámoljak a futó kalandomról? Ő maga őszinte lenne velem a saját esetleges „félrelépését” illetően?

Magamban füstölögve habosítottam fel a tusfürdőt a bőrömön, és besamponoztam a hajamat. A forró víz megtisztította a testemet, de nem sikerült lemosnia a szégyenemet. Mire kijöttem a fürdőszobából, elhatározásra jutottam. A Sean előléptetése alkalmából szervezett buli pár nap múlva volt esedékes, és nem akartam elrontani semmivel, de megfogadtam, hogy a parti után azonnal elmondom neki a történteket, a bocsánatáért fogok esedezni, és mindent megteszek, hogy megoldjuk a problémáinkat. Kedvelem őt, terveim vannak vele, így semmiképpen sem hagyhatom, hogy egy egyéjszakás kalandocska közénk álljon. Ami a múlt éjjel történt, az a rossz döntés kategóriába tartozik, alkoholos befolyásoltság alatt történt, a túlburjánzó hormonjaim hatására. A titokzatos idegen jobban teszi, ha békén hagyja az életemet, az érzelmeimet és a bugyimat is.

Megacéloztam magamat, hogy elviseljem az átható, zöld szempár újabb forró pillantásait, vettem egy nagy levegőt, és kiléptem a fürdőszoba biztonságából.

– Már elment – közölte Sylvie, ahogy beléptem a konyhába. Rosszallóan villant rám a szeme, mintha a titokzatos idegen távozása az én hibám lenne, aztán hátat fordított nekem, és elmosta a kávéscsészéjét. Megkönnyebbülést kellett volna éreznem, ehelyett, érthetetlen módon, üresség támadt bennem. Mintha elárultak volna. Nyilván egy újabb skalp vagyok a gyűjteményében.

– Mondott valamit, mielőtt elment? – A hangom furán nyikorgott. Sylvie rám nézett vastagon spirálozott szempillái alól.

– Kérdezett pár dolgot.

– Igen? És mit? – Remegő kézzel lesimítottam a hajamat, és megnyaltam a számat. – Nem mintha érdekelne – tettem hozzá motyogva, nehogy Sylvie félreértse.

Barátnőm csak a vállát vonogatta.

– Mivel téged nem érdekel, nem is számít. Nem kellene már indulnod melóba?

Gyűlöltem, amikor hirtelen így témát váltott, vagy a pasi pártját fogta. Ez utóbbi gyakran előfordult, különösen, ha a pasi jóképű volt. Ha tovább faggatózom, még gyanút fog, és azt hiszi, beleestem a titokzatos idegenbe, ami persze nem igaz, hiszen nem is ismerem, és soha többé az életben látni sem akarom. Különben is, mi a fenét kérdezhetett Sylvie-től? Talán azt akarta tudni, hogy ki nyerte a tegnap esti meccset. Vagy szívességet kért tőle, például, hogy hívjon neki taxit. Bármi is volt az, nem tartozik rám. Lejárt lemez a pasi, és nem is akarok többet rá gondolni.

Felsóhajtottam, aztán felkaptam a táskámat a padlóról, ahová tegnap este csak ledobtam.

– Elmentem! – morogtam oda Sylvie-nek, és indultam az ajtó felé.

– Várj! – jött utánam Sylvie, és még elkapott a folyosón. – Mikor érsz haza? Csinálok vacsorát.

Sylvie-nél ez azt jelentette, hogy kajakiszállító cégek brosúráinak százait fogja átnyálazni, aztán rendel valamit. Még csak egy napja volt munkanélküli, de máris úgy viselkedett, mint egy unott háziasszony. Meg kell szabadulnom tőle, de azonnal, különben odáig fajulhatnak a dolgok, hogy esetleg válni akarok… már persze átvitt értelemben.

– Bocs, Sylvie, este anyámhoz megyek.

Nem tagadom, nem kis elégtétellel töltött el, hogy milyen csalódott arcot vágott erre. Normál esetben nem az én stílusom megbüntetni másokat, de Sylvie kihívta maga ellen a sorsot azzal, hogy nem mondta el, mit kérdezett tőle a titokzatos idegen, mielőtt elment. Tulajdonképpen meghívhattam volna anyámhoz őt is, de ha együtt vannak, jeges csönd telepszik rájuk, és megvetően méregetik egymást, amitől én ki tudnék szaladni a világból. Anya úgy gondolta, Sylvie egy beképzelt liba, aki csak azért barátkozik velem, mert tudja, hogy kihasználhat. Sylvie meg úgy vélte, hogy anyám egy ribanc, aki sosem volt képes kikötni egy férfi mellett sem, még az egy szem lánya kedvéért sem. Más szóval, a barátnőm úgy gondolta, anyának nyugodt otthont kellett volna biztosítania számomra ahelyett, hogy a legsebezhetőbb kamaszéveimben városról városra költözött velem, újabb és újabb partnerekkel összeköltözve.

Mindkettőjüknek volt valami igaza, de én igyekeztem semleges álláspontot képviselni, és kimaradni a viszályukból. Viszont ez volt az oka, hogy ódzkodtam összeereszteni őket, ha elkerülhető volt a dolog.

– Még mindig azzal a hogyishívjákkal van? – kérdezte Sylvie. – Mi is a neve? Tudod, az a múlt heti fickó…

– A múlt hónapban volt, és a neve Gregg – válaszoltam.

– Aha. Felesleges a memóriámat a nevek megjegyzésével fárasztanom, mivel hetente bukkan fel újabb pasi – mondta Sylvie nemtörődöm kézlegyintés kíséretében.

Utáltam, hogy igazat kell adnom neki.

– Már Gregg is a lejárt lemez.

– Csak nem? Máris? – nevetett Sylvie. – És mi volt vele a gond? Túl kedves volt? Túl helyes? Vagy szörnyen horkolt?

Csak a vállamat tudtam vonogatni, mivel fogalmam sem volt róla, miért szakítottak.

– Hamar jön majd az új alany – mondta Sylvie.

Erre én jelentőségteljesen felvontam a szemöldökömet. Barátnőm megint felnevetett, megértve a gesztust.

– Máris van újabb pasija?

Bólintottam.

– Úgy tűnik. Ma este találkozom vele.

– Jöhetek én is? Légyszi-légyszi! Tudod, hogy mennyire szeretek találkozni Tina barátaival. Olyanok, mint a zsákbamacska, sose tudhatod, mit kapsz ki.

Szája mosolyra húzódott, a fejét oldalra hajtotta, mint mindig, ha arra készült, hogy rábeszéljen valamire, amit nagyon nem akarok.

– A fenébe is, szó se lehet róla! – pislogtam egyet, és hátrébb léptem. – Nem jöhetsz velem!

Már nyitotta is a száját, hogy ellentmondjon, de nem hagytam.

– Ne is próbálj úgy tenni, mintha kedvelnéd anyámat, épp csak át nem harapjátok egymás torkát, ha találkoztok.

– Ez nem is igaz! Na, jó, egy kicsit igen, de tudod, mit nem kedvelek igazán? Azt, hogy a legjobb barátnőm magamra hagy egy nyomorult kedd este. Ugyan már, Brooke!

Közelebb hajolt hozzám.

– El tudod képzelni, mi minden történhet velem, ha egyedül maradok este?

Drámai hatásszünetet tartott.

– Valaki még betör a lakásba, vagy annyira rám tör az unalom, hogy kiiszom az összes piát, aztán rávetem magam a szomszéd pasira.

Ez durva lenne. A szomszéd pasi tök perverz volt, állandóan fürdőköpenyben mászkált. Akárhányszor kiléptünk a bejárati ajtónkon, mindig ott lebzselt a folyosón, mintha csak figyelte volna, hogy mikor megyünk el otthonról.

– Na, tényleg, Brooke! Nagyon kérlek, hadd menjek veled, nem akarok egyedül lenni 13-án, kedden!

Nagyot sóhajtottam. Sylvie tökéletes drámakirálynő volt, főleg, ha úgy gondolta, ezzel érheti el, amit szeretett volna. Hamarosan alkudozni kezd majd, és ha ez sem hat, akkor jön a jó öreg zsarolás. Az elmúlt húsz év során mindig ezt a forgatókönyvet követte, már annak idején az óvodában is, amikor szemet vetett az uzsonnámra, én meg nem akartam neki adni. Most viszont nem hagyom magam.

– Ha vakargatod a hátamat, én is vakargatom a tiédet – súgta. – Szeretnéd tudni, mit mondott Jett?

– Ki az a Jett?

És ekkor leesett a tantusz. Jett a titokzatos idegen. Bemutatkozott az este, amikor találkoztunk a Fekete Rózsában, de nem értettem pontosan a szokatlan nevét. Azt gondoltam, Jack vagy Jake vagy Jeremiah, és a fura hangzást betudtam a déli dialektusának.

Már a neve is szexi volt, és libabőrös lettem a hangzásától. Lelki szemeim előtt megjelent, ahogy végigcsókolgatja a testemet, és én a nevét suttogom. Az arcom egyre forróbb és pirosabb lett. A nyavalyába már! Ez is Sylvie hibája. Többet tud, mint én. Ha nem lett volna annyira készséges, hogy a meghívásért cserében elárulja, amit Jett mondott, akkor most nem csorgatnám itt a nyálamat a pasinak csak az említésére is.

– Jett… vagyis Sylvie, nekem erre nincs időm.

Baromság. Határozottan odavagyok érte, de véget kell vetnem ennek az érzésnek, mielőtt még tökéletesen hülyét csinálok magamból. A mellkasomhoz szorított táskával vonultam ki a lakásból, tudomást sem véve Sylvie hüledező arckifejezéséről.

– Várj, Brooke! Nem léphetsz le csak így! – kiáltott utánam.

Az épület előtt parkoló autómhoz siettem, egyfolytában hátrafelé nézve, hogy barátnőm nem követ-e. Bevágódtam a kormány mögé, és elindultam. Tudtam, hogy kemény munkanap vár rám, pontosabban kemény fél nap, mivel már ebédidő volt.