A mű eredeti címe: The Pledge

Copyright © 2011 by Kimberly Derting

A művet eredetileg kiadta: Margaret McElderry Books – An Imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

Kiadási és fordítási jogok fenntartva

© 2012 ÉTK Kft.

Fordította: Kocsis Anikó

Javított, digitális kiadás

ISBN: 978-963-513234-8

Kiadja az ÉTK Kft.

Felelős kiadó: Mohr László ügyvezető igazgató

A kiadó vezetője: Karácsony Tiborné

Kiadói szerkesztő: Tamás Réka

Kiadói azonosító: 101/2012

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A borítón: Anna Þóra Alfredsdóttir portréja látható

Copyright © 2011 by Ugla Hauksdóttir

ABBYNEK, CONNORNAK

ÉS AMANDÁNAK.

TUDJÁTOK, MIÉRT…

PROLÓGUS

142 ÉVVEL AZ URALKODÓK FORRADALMA UTÁN

Ahogy a kislány belépett a hálószobába, a levegő nyomban megtelt elektromos feszültséggel, mintha tomboló vihar közelegne. Egy gyermek volt csupán, a jelenléte mégis mindent megváltoztatott.

Erejét összeszedve, a Királynő elfordította fejét a párnán, és figyelte, ahogy a kislány papucsba bújtatott lábacskáival nesztelenül beoson, a mellére szorítja állát, és kis kezével a hálóinge szélét babrálja-gyűrögeti.

Az őrök semmit sem vettek észre a levegőben vibráló feszültségből, de a Királynő vére egyszerre hevesebben áramlott, a szíve gyorsabban lüktetett. Még a légzése is könnyebbé vált – nem zihált, nem fulladozott már, mint az imént.

– Hagyjatok magunkra! – utasította a gyermeket kísérő férfiakat. Valaha tekintélyt sugárzó hangja most rekedten, elhalóan szólt. Az őröknek semmi okuk nem volt megkérdőjelezni a parancsot; a leány nyilvánvalóan biztonságban lesz az édesanyjával.

A kicsi összerezzent a mögötte becsukódó ajtó zajára, a szeme tágra nyílt, de még mindig kerülte az anyja pillantását.

– Sabara hercegnő! – szólt a Királynő olyan lágyan, amennyire csak tőle telt, hogy megnyerje a kislány bizalmát, hiszen hatévnyi kis élete során szinte alig törődött vele, nevelőnők, dajkák és tanítók gondjaira bízta őt. – Gyere közelebb, drágám!

A lányka lába előrébb csusszant, de a szemét még mindig a padlóra szegezte. Mintha csak egy alsóbb kasztba tartozna, vette észre keserűen a Királynő. Hatéves, fiatal még, talán túl fiatal is mindehhez, de már így is végtelennek tűnő ideig halogatta ezt a dolgot. A Királynő maga is ifjú volt, testének számtalan jó évet kellene még megérnie, most mégis betegen, elgyötörten feküdt. Haldoklott.

Nem engedheti meg magának, hogy tovább várjon.

Egyébként is, a lányát kezdettől fogva erre a napra készítette fel.

Mikor a kislány az ágyhoz ért, a Királynő kinyújtotta a kezét, és felemelte a gyermek állát, hogy a szemébe nézzen. – Te vagy az elsőszülött lányom – mondta. A történetet már számtalanszor elmesélte neki, most csak emlékeztetni akarta a kis hercegnőt arra, hogy milyen különleges és fontos is ő.

– Már beszéltünk erről, igaz? Nem félsz, ugye?

A kislány megrázta a fejét, a szeme könnybe lábadt, pillantása zavartan rebbent ide-oda.

– Fontos nekem, hogy bátor légy, Sabara. Megteszed a kedvemért? Készen állsz?

És akkor a lányka kihúzta magát, és végre szembenézett királynőjével. – Igen, Mama, készen állok.

A Királynő elmosolyodott. A lány készen áll. Fiatal, de készen áll.

Igazi szépség lesz, ha eljön az ideje, gondolta, elnézve a lánya porcelán finomságú bőrét, gyengéden csillogó szemét.

Hatalmas lesz, keménykezű, rettegett. Olyan uralkodó, akinek számolni kell az erejével. A férfiak a lábai előtt hevernek majd…

…és ő kíméletlenül átgázol rajtuk.

Fenséges Királynő lesz.

Elhalóan felsóhajtott. Itt az idő.

Megfogta a kislány kezét, átkulcsolta vékony ujjacskáit. A mosoly leolvadt az ajkairól, ahogy a rá váró feladatra összpontosított.

Szólította a lelkét, a leglényegét – azt a mélyben rejtőző részét, ami oly naggyá tette. Az Esszenciáját. Érezte, amint az kígyóként összetekeredve, végtelen energiával töltve lapul ernyedt testében.

– Szükségem van rá, hogy kimondd azokat a szavakat, Sabara! – Ez már szinte könyörgés volt, és remélte, hogy a lány nem veszi észre, hogy ő, a Királynő mennyire kiszolgáltatott, milyen kétségbeesetten kívánja, hogy ez sikerüljön.

A gyermek tekintete összekapcsolódott a Királynőével, az álla kicsit megremegett, ahogy elismételte a begyakorolt szavakat. – Fogadj el engem, Mama! Fogadj el engem őhelyette…

A Királynő élesen beszívta a levegőt, behunyta a szemét, izmai megfeszültek a kislány kezén. Nem fájdalmat érzett, sokkal inkább gyönyörteli volt, ahogy az Esszencia kigöngyölődött, és örvénylett, kavargott, mint a sűrű köd, ahogy átáramlott a testén, és végre szabad lett, kitört a fogságából.

Hallotta, amint a gyermek lélegzete elakad, azután érezte még, ahogy küzd, és próbálja kiszabadítani az ujjait az anyja szorításából. De már hiába, túl késő volt. Már kimondta a szavakat.

Az eksztázis mindent elsöprő érzése csaknem darabokra szaggatta… azután minden elcsendesedett, elsimult. Az Esszencia kitöltötte új otthonát, és elnyugodva magába gömbölyödött ismét.

Szorosan behunyva tartotta a szemét, még nem állt készen arra, hogy megtudja, sikerült-e az átköltözés. És akkor egy nagyon halk neszt hallott, egy elhaló kis hörgést. Azután semmit.

Fülsiketítő némaság vette körül.

Lassan, nagyon lassan, kinyitotta a szemét…

…ott találta magát az ágy mellett, egyenesen a halott Királynő üres szemébe nézett.

A szembe, amely valaha az övé volt.

I.

81 ÉV MÚLVA

223 ÉVVEL AZ URALKODÓK FORRADALMA UTÁN

Összeszorítottam a fogam. Mr. Grayson egyre hangosabban és hangosabban szórta a szitkait – nyilván azt akarta, hogy a zsúfolt utcában tolongó emberek mind meghallják. Pedig jól tudta, hogy egyetlen szavát sem értik.

Folyton ez ment, kénytelen voltam nap mint nap végighallgatni a gyalázatos otrombaságait, mert az üzlete pontosan a szüleim éttermével szemközt volt, a nyüzsgő piactér túloldalán. Nem is próbálta leplezni a megvetését a városunkat elözönlő menekültek iránt – ezek a szerencsétlenek szerinte csak a „nyomorúságukat” és a „betegségeiket” hozták magukkal.

Ráadásul a szemükbe mondta mindezt, miközben álszent módon az arcukba mosolygott, mikor elmentek a boltja előtt, ő meg mindenfélét kipakolt eléjük, azt remélve, hogy legalább az áruit rájuk sózhatja. Persze ők nem tudhatták, hogy a boltos gúnyolódik velük, hogy kicsúfolja őket. Megvető hangsúlyát leszámítva semmit sem érthettek abból, amit mondott, hiszen a kasztunk, a Kereskedők kasztjának nyelvén beszélt: parsonul, a menekültek pedig nem voltak Kereskedők, tehát nem érthették a nyelvünket. Ezek a nyomorgó emberek valamennyien lesütött szemmel jártak, mint mindenki, akit a Szolgáló kasztba vetett a sorsa. Még akkor sem emelhették fel a tekintetüket, amikor Mr. Grayson számukra érthetetlen csúfnevekkel illette őket.

Tilos volt felnézniük.

Csak amikor átváltott az egyetemleges nyelvre, az englézre, akkor volt szabad a szemébe nézniük. – Sok gyönyörű anyagom van – dicsekedett a pénztárcájukra kacsingatva. – Selymek és a legfinomabb gyapjú. – Súgva, de azért jól érhetően még hozzátette: – És maradékok meg koszos hulladék darabok is.

Néztem a piacon nyüzsgő emberáradatot, a sok-sok elgyötört arcot, és egyszer csak megpillantottam Aront, amint engem néz. Hunyorítottam, és gúnyos kis mosollyal, némán formáltam a szavakat:

– Apád egy seggfej. – Habár nem hallhatta a szavaimat, megértette, és visszavigyorgott rám. Homokszínű sörénye kócosan meredezett az ég felé.

– Tudom – tátogta vissza, közben bal arcán elmélyült egy kis gödör; meleg, aranybarna szeme vidáman csillogott. Anyám oldalba bökött a könyökével:

– Láttalak ám, ifjú hölgy. Vigyázz a nyelvedre!

Sóhajtva fordultam el Arontól.

– Ne aggódj. Én aztán mindig vigyázok a nyelvemre.

– Tudod, mire gondolok. Nem akarok tőled ilyen beszédet hallani, különösen nem a húgod előtt. Ennél te sokkal értékesebb vagy.

Behúzódtam, menedéket keresve a délelőtti nap sugarai elől. A kishúgom az egyik üres asztalnál ült, lóbálta a lábát, bólogatott a fejével, és azt játszotta, hogy az előtte ülő kopott babát eteti.

– Először is, Angelina nem is hallotta. Senki sem hallhatta. És ezek szerint, nem is vagyok ennél értékesebb. – Felhúztam a szemöldököm, anyám pedig folytatta az asztalok letörlését.

– Egyébként meg Aron apja tényleg egy seggfej – tettem hozzá.

– Charlaina Hart! – Anyám átváltott a parson nyelv lágyabb, suttogó torokhangjaira, mint mindig, amikor elveszítette velem a türelmét. A törlőkendőjével megsuhintotta a lábszáramat. – A húgod már négyéves, és nem süket! – Egy pillantást vetett Angelina felé, akinek ezüstösen szőke haja ragyogott az ablakon beömlő napfényben. A kishúgom még csak fel sem nézett, annyira hozzászokott már a csúnya beszédemhez.

– Remélem, Angelina majd jobb modort tanul az iskolában, mint te. – Elöntött a düh; gyűlöltem, amikor ilyesmiket mondott. Mindketten tudtuk, hogy Angelina nem fog iskolába járni. Ha nem szólal meg hamarosan, sehová sem veszik fel.

De vitatkozás helyett mereven vállat vontam. – Ahogy mondod, még csak négyéves – feleltem englézül.

– Na, csak szedd a lábad, mert elkésel. És ne feledd, szükségünk van rád az étteremben, ne menj haza tanítás után. – Úgy mondta ezt, mint valami újdonságot, pedig minden nap dolgoztam iskola után. – Ó igen, és mindenképp Aronnal együtt gyere haza, annyi idegen ember van a városban. Nyugodtabb vagyok, ha ti ketten együtt vagytok.

Begyömöszöltem a könyveimet az ócska szatyromba, azután odaguggoltam Angelina elé, aki csöndben játszott a kis babájával. Puszit adtam az arcára, és titokban egy cukrot nyomtam a már amúgy is maszatos markába. – Ne mondd meg a Maminak – súgtam a fülébe, a hajszálai csiklandozták az orrom –, mert akkor nem tudok többet csórni neked. Oké? – A húgom bólintott, tágra nyílt kék szeme tele volt őszinte bizalommal, de nem szólt egyetlen szót sem. Soha nem mondott semmit sem.

Anyám megállított, mielőtt elindulhattam volna. – Charlaina, ugye nálad van az útleveled? – Felesleges kérdés volt, mégis feltette minden nap, valahányszor csak látótávolságon kívül kellett kerülnöm tőle.

A nyakamban lévő bőrszíjhoz nyúltam, és előhúztam az ingem alól az azonosító kártyámat. A műanyag borító olyan meleg és ismerős tapintású volt, mint a saját bőröm.

Még egyszer Angelinára kacsintottam, ezzel emlékeztetve őt a közös titkunkra, azután kisiettem a zsúfolt utcára.

Magasra emelt kézzel intettem Aronnak, mikor elmentem az apja boltja előtt, jelezve, hogy találkozunk a szokott helyünkön, a piac túloldalán lévő terecskén.

Keresztülfurakodtam a testek sűrűjén, és eszembe jutott az az idő, amikor még nem fenyegetett minket egy újabb forradalom, és az utcákon nem tolongott ekkora tömeg. Amikor a piactéren még csak kereskedtek, és mindent betöltött a füstölt húsok, bőrök, szappanok és olajok illata. Még most is érezni lehetett ezeket, de összekeveredtek a mosdatlan testek és a nyomor bűzével azóta, hogy a piactér az ország számkivetettjeinek menedékhelye lett. Azok a szerencsétlen, Szolgáló kasztbeli páriák húzták meg itt magukat, akiket elűztek otthonaikból, amikor a felkelők elvágták a kereskedelmi utakat, és a korábbi gazdáik már nem engedhették meg többé magunknak, hogy alkalmazzák őket.

Csoportosan áramlottak a városba, étel, víz és orvosi ellátás reményében, de még szállást is alig tudtunk nekik adni.

A magasból, a hangosbeszélőkből áradó monoton hangok már olyan megszokottak voltak, hogy talán meg se hallom, de most olyat mondtak, mintha éppen a gondolataimba látnának, s ez megdöbbentett:

„MINDEN BE NEM JEGYZETT BEVÁNDORLÓT AZONNAL JELENTENI KELL A VÁROSHÁZÁN!”

Szorosan megmarkoltam a táskám bőrszíját, és mélyen lehajtott fejjel folytattam az utam.

Mikor végre kikeveredtem az emberáradatból, láttam, hogy Aron már a szökőkút előtt állva vár rám. Neki ez mindig verseny volt.

– Nem számít – mormoltam, de nem tudtam elfojtani a vigyort, miközben átadtam neki a könyves táskámat. – Nem vagyok hajlandó kimondani.

Szó nélkül átvette a nehéz csomagot, és diadalmasan nézett rám.

– Rendben, Charlie, akkor majd kimondom én: győőőőztem! – Azután a vállán lógó táskájába nyúlt. Mögöttünk dallamosan csobogott a szökőkút vize. – Tessék – mondta egy csomag puha, fekete anyagot nyújtva felém. – Hoztam neked valamit. Selyem.

Ahogy az ujjam a sima szövethez ért, elakadt a lélegzetem. Semmi ehhez hasonlót nem éreztem még soha. Selyem, ismételtem meg magamban. Ismertem ezt a szót, de a valóságban még soha nem érinthettem ilyen anyagot. Összeszorítottam a markomban, morzsolgattam az ujjbegyeimmel, megcsodáltam a simaságát és azt, ahogy visszaveri a napfényt. Azután Aron felé fordultam, alig bírtam megszólalni.

– Ez túl értékes. – Nyújtottam, hogy visszaadjam neki.

Félretolta a kezem, és összevonta a szemöldökét.

– Ugyan már…! Apám úgyis ki akarta dobni a kukába. Te meg elég kicsi vagy, fel tudod használni ezeket a darabkákat egy ruhához vagy valami máshoz.

Lenéztem az ócska fekete bakancsomra és a ronda, szürke pamut ruhámra, ami úgy lógott rajtam, mint egy zsák. Megpróbáltam elképzelni, milyen érzés lehet, ahogy ez az anyag finoman a bőrömre simul. Akár a víz, gondoltam, hűvös és simogató…

Mikor Brooklynn odaért hozzánk, ledobta a táskáját Aron lába elé. Szokása szerint azt se mondta, hogy „jó reggelt,” vagy „légy szíves”, de Aron azért felvette a táskát. Ellentétben az apjával, Aronban nem volt egy szemernyi undokság sem. Bár lehet, hogy az „ostoba” találóbb szó az idősebb Grayson jellemzésére. Vagy a „bunkó”. Esetleg a „lusta”. Végül is mindegy volt, mert minden előnytelen tulajdonság, ami az apjában megvolt, szerencsére teljesen hiányzott a fiából.

– Micsoda? Nekem semmit sem hoztál? – Brook lebiggyesztette telt alsó ajkát, és fekete szeme irigykedve villant a kezemben tartott selyem felé.

– Bocsi, Brook, de apám észrevenné, ha egyszerre túl sokat emelnék el. Talán legközelebb…

– Aha, persze, Törpe! Most ezt mondod, de majd legközelebb is Charlie-nak hozol valami cuccot.

Mosolyognom kellett az Aronra aggatott gúnynéven. Jóval magasabb volt már mindkettőnknél, Brook mégis kitartott a név mellett. Óvatosan a táskámba csúsztattam a csodálatos anyagot, és máris azon járt az eszem, hogy mit is csinálok majd belőle. Alig vártam, hogy beleszúrhassam a tűt.

Brook ment legelöl; a tágas tér szélén gyalogoltunk. Mint mindig, most is a hosszabbik úton mentünk, elkerülve a tér közepét, ahol már gyülekezett a tömeg.

Jó lett volna azt hinni, hogy ez a kerülő út Brook, esetleg Aron ötlete volt, vagy legalább azt, hogy őket ugyanannyira zavarják a főtéren zajló jelenetek, mint engem. De nem akartam áltatni magam. Tudtam, hogy engem sokkal jobban nyomaszt mindez, mint őket.

Felülről újabb üzenet reccsent:

„MINDEN GYANÚS CSELEKMÉNYT JELENTENI KELL A LEGKÖZELEBBI ELLENŐRZŐ ÁLLOMÁSON!”

– Az útleveleket…! – rendelkezett Aron komoran, ahogy közeledtünk a hatalmas diadalív alapzatánál felállított új ellenőrzőponthoz. Innen ágaztak el a belváros felé vezető utak. Aron az inge alá nyúlt, akárcsak Brook meg én, és előhúztuk az igazoló okmányainkat.

Mostanában egyre több ilyen ellenőrzőpont nyílt, szinte mindennap egy új. Ez sem különbözött a többitől; itt is négy fegyveres katona felügyelt, kettő-kettő jutott mindkét sorhoz. Az egyikben a férfiak várakoztak, a másikban a nők és a gyerekek. Miután megnézték, hogy a fénykép megegyezik az útlevelet felmutató személlyel, egy hordozható kis szerkezettel beszkennelték a kártya adatait.

Ezek a pontok nem igazán zavartak minket, nem olyanok miatt állították fel őket, mint mi. A felkelők városon belüli mozgását akarták megakadályozni, és mi nem tartoztunk közéjük. Brooknak, Aronnak és nekem ezek a pontok csak egy újabb biztonsági szabályt jelentettek, az országon belül dúló háború újabb szomorú jelét.

Ami pedig Brookot illeti, neki itt kiváló alkalma nyílt arra is, hogy tökéletesíthesse a flörtölési technikáját.

Némán vártunk a sorunkra. Mialatt az útleveleinket beolvasták a gépbe, kicsit hátraléptem, és figyeltem, ahogy Brook sűrű szempilláit rezegtetve bűvöli az iratait vizsgáló fiatal katonát.

A férfi lenézett a beolvasóra, azután újra fel Brookra, és a szája sarka kicsit fölfelé mozdult. Mikor a jelzőlámpa pirosról zöldre váltva szabad utat jelzett, Brook a szükségesnél közelebb lépett hozzá.

– Köszönöm – búgta rekedtesen, mélyen a fiatal férfi szemébe nézve, és az útlevelét úgy csúsztatta vissza az inge alá, hogy a katona jól láthassa, ahogy az eltűnik a mellei között.

Az útlevél nem volt újdonság, emberemlékezet óta használtuk őket, de csak az elmúlt néhány évben kellett állandóan magunknál hordani. Segítségükkel a Királynő és tisztviselői folyamatosan, a nap minden pillanatában tudhatták, hol vagyunk, merre járunk éppen. Ez is egy újabb bizonyítéka volt, hogy a forradalmárok egyre szorosabbra fonták gyűrűjüket a trón körül.

Tanúja voltam egyszer, amikor az egyik ellenőrzőpontnál letartóztattak valakit. Egy asszony volt az, valaki másnak az útlevelével próbált meg átcsúszni. A szemrevételezésen sikerült is átmennie, de amikor a kártyáját beolvasták, az aprócska lámpa vörösen villant zöld helyett. Az útlevél a nyilvántartás szerint lopott volt.

A Királynő nem tűrt meg semmilyen bűncselekményt. A lopást épp olyan szigorúan büntették, mint az árulást vagy a gyilkosságot. Halállal.

– Charlie! – Aron szavai riasztottak fel a töprengésemből. Utánuk siettem, nem akartam elkésni az iskolából. Visszadugtam az útlevelet az ingem alá, és futásnak eredtem, hogy beérjem őket. Abban a pillanatban hangos éljenzés hallatszott mögülünk, a zsúfolt tér irányából, ahonnan épp az előbb jöttünk el.

Még csak nem is lassítottunk. Az arcizmunk sem rándult. Egyetlen rezzenéssel sem árultuk el, hogy meghallottuk. Nem lett volna tanácsos semmi ilyesmi, ennyire közel az ellenőrzőponthoz, mert az őrök mindent nagyon jól megfigyeltek. Megint eszembe jutott az asszony a lopott útlevéllel, és elképzeltem, mit érezhetett az akasztófa alatt állva, a bámészkodó tömeg közepén, ahol az emberek hangosan ócsárolták őt a bűne miatt.

Vajon eljött-e a családja, hogy láthassák? Látták-e, ahogy a talpa alatt megnyílt a csapóajtó? Becsukták-e a szemüket, amikor a kötél megfeszült a nyakán? Sírtak-e, amikor a lába már élettelenül himbálózott?

A hangosbeszélő újra megszólalt: „A SZORGALMAS ÁLLAMPOLGÁR BOLDOG ÁLLAMPOLGÁR…”

A szívem fájdalmasan elszorult.

– Hallottátok, hogy a déli határ menti falvak ostrom alatt állnak? – kérdezte tőlünk Brooklynn, mikor már messzebb kerültünk a katonáktól, és a piactértől távolabbi, kevésbé forgalmas utcákon mentünk.

Aronra néztem. Azt mi is tudtuk, mint mindenki, hogy a határmenti városokat megtámadták; már hónapok óta tartott az ostrom. Részben ez volt az oka, hogy a városunk ennyire megtelt menekültekkel. Szinte minden család fogadott be hajléktalanná vált rokonokat a szolgáikkal.

Amennyire tudtam, a mi családunk azon kevesek egyike volt, akiket nem érintett ez a vándorlás, de csak azért, mert nekünk nem voltak rokonaink az ország más részeiben.

– Kíváncsi vagyok, mennyi idő múlva éri el a háború a Fővárost – folytatta Brook drámaian.

– Sabara királynő soha sem engedi meg, hogy idáig eljussanak. A saját seregét küldi majd, ha túlságosan megközelítenének minket – tiltakoztam.

Nevetséges volt a városunkat Fővárosnak nevezni, hiszen a beton falak között nem összpontosult semmiféle tényleges hatalom. Az elnevezés tekintélyt és befolyást sugallt, de a valóságban egyszerűen csak a mi városunk volt a legközelebb a Palotához. Még mindig a Királynő volt az egyetlen, aki igazi hatalommal rendelkezett.

De legalább a mi városunknak volt neve.

Ludania legtöbb városát réges-rég megfosztották ettől a kitüntető előjogtól, és új nevet kaptak az országrészük és a méretük alapján. Nyugat1, Dél4, Kelet2, és így tovább. A gyerekek gyakran kapták keresztnevüket régi városok után. Volt idő, amikor a lázadás egyik formájának számított, ha az újszülöttnek a Carlton, a Lewis vagy a Lincoln nevet adták. Így fejezték ki az emberek az elégedetlenségüket a Királynőnek azzal a döntésével, hogy a városokat csak statisztikai adatnak tekintsék. De mára ez hétköznapi szokássá vált, és a kisbabákat a Föld legkülönbözőbb országaiban található településekről nevezték el.

Az emberek általában azt hitték, hogy az igazi nevem Charlotte, és egy régen eltűnt, távoli város emlékére kaptam. De a szüleim nem óhajtottak olyasmibe keveredni, amit akár távolról is lázadásnak lehetne vélni, még olyan ártatlan dologban sem, mint egy ilyen régóta elfogadott szokás.

Ők semmivel sem akarták magukra vonni a figyelmet.

Brooklynn azonban imádott felvágni a neve eredetével, ami valaha egy hatalmas városrész neve volt egy még hatalmasabb, de már rég nem létező városban.

Brook hozzánk hajolt, a szeme lázasan csillogott. – Én azt hallottam… – kicsit kivárt, jelezve, hogy olyasmit tud, amit mi nem –, hogy a Királynő seregét keleten vonják össze. Az a hír járja, hogy Elena királynő egyesíteni akarja csapatait a felkelőkkel.

– Ki mesélt neked ilyesmit? Az egyik katonád? – suttogtam olyan közel hajolva hozzá, hogy a homlokom súrolta az övét, és próbáltam elkapni a tekintetét. Valójában hittem neki, Brook értesülései többnyire pontosak voltak.

– Honnan tudod, hogy igazat mondanak neked?

Brook arcára magabiztos mosoly ült ki.

– Nézz rám, Charlie! Miért hazudnának nekem? – Azután elkomolyodva még hozzátette:

– Azt is mondják, hogy a Királynő egyre erőtlenebb. Hogy túl öreg, már nem sokáig bírja a harcot ellenük.

– Ez egy nagy rakás hazugság, Brook. Öreg, vagy sem, Sabara királynő sosem fogja átengedni az országát. – Egy dolog valós híreket továbbadni a front alakulásáról, és egészen más valótlanságokat terjeszteni a Királynőnkről.

– Mégis mi mást tehetne? – vont vállat Brook. – Nincs hercegnő, aki az örökébe léphetne, és biztosan nem adja át a trónt egy fiú örökösnek. Erre nem volt példa az elmúlt csaknem négyszáz évben, és szerintem most sem áll szándékában változtatni ezen. Előbb ruházza át a hatalmat egy másik királyi házra, mintsem hagyja, hogy az országában egy király, egy férfi uralkodjon.

Ahogy közeledtünk az Akadémia épületéhez, éreztem, hogy görcsbe rándul a gyomrom.

– Azt hiszem, ez igaz – mondtam szórakozottan, de már nem tudtam a politikai vitánkra figyelni. – Talán addig valahogy életben tartja magát, amíg megtalálja a megfelelő örökösnőt – vetettem oda. Azt kívántam, bárcsak hidegen hagyna a hatalmas, tekintélyt sugárzó épület, és meg tudnám őrizni a hidegvéremet. Főleg a Tanácsnok kasztbéli kölykök előtt akartam kétségbeesetten eltitkolni a félelmemet. Az előkelő iskola minden köve, a tanulók makulátlan egyenruhájának tökéletes összhangja, mind-mind azt harsogták, hogy „Mi különbek vagyunk nálatok!”. Még a főbejárathoz vezető márványlépcsőket is olyan tükörfényes-síkosra csiszolták, hogy féltem volna rálépni, nehogy elvágódjak rajta.

Gyűlöltem magam érte, mégis kínzó vágyat éreztem, hogy megtudjam, hogyan kopogna rajtuk a cipőm.

Próbáltam nem nézni a lépcső teteje felé, ahol az Akadémia két diáklánya álldogált. Különösen ők idegesítettek. Ezek ketten mindig kipécéztek minket, és élvezettel gúnyolódtak rajtunk, amikor el kellett mennünk az iskolájuk mellett.

Ma sem volt másképp. Tökéletesen egyforma uniformisuk volt; a rakott szoknya élre vasalva, a hófehér ing kikeményítve… Ezek a lányok egész biztosan ismerik a selyem tapintását.

Titokban igyekeztem odasandítani, ahogy az egyik lány céltudatosan jött lefelé a lépcsőn, tekintetét egyenesen miránk szegezve. Aranyszőke haját hátradobta, arca rózsásan kipirult, a szeme gonoszul villant. Megállt előttünk a járdán, felemelt kézzel jelezte, hogy álljunk meg ott, ahol vagyunk.

– Hé, ti hárman! Hová ez a nagy sietség? – kérdezte termániul. Szándékosan beszélt a kasztja nyelvén, jól tudta, hogy azt nem szabad megértenünk. Szavaitól remegni kezdett körülöttem a levegő, nehezen vettem lélegzetet. Tudtam, hogy mit kell tennem. Mindenki tudta. Mellettem Aron és Brooklynn egyaránt a földre sütötte a tekintetét. Az egyik részem szeretett volna nem törődni a józan ésszel, és a törvénynek fittyet hányva már-már a nyelvem hegyén volt a megfelelő válasz a gúnyos szavaira. De tudtam, hogy nem szabad visszavágni. Nemcsak a saját életemet kockáztatnám, ha ügy döntenék, megszegem a törvényt – Brookot és Aront is felelősségre vonnák miattam.

Lehajtottam a fejem, és próbáltam nem törődni azzal, hogy libabőrössé vált a karom a lány szúrós pillantásától. Időközben a barátnője is melléje ért, ketten valóságos falat alkottak előttünk.

– Nem tudom, miért kell egyáltalán megengedni, hogy a Kereskedők is járjanak iskolába. Érted te ezt, Sydney?

– Ne légy nevetséges, Veronica, hát persze, hogy hasznos, ha ők is járnak iskolába! Másképp hogyan tudnának a pénzünkkel elszámolni, mikor már nekünk dolgoznak? Nézd csak meg a kezüket! Már most is dolgoznak valahol, és valószínűleg se számolni, se írni, de talán még olvasni sem tudnak.

Gyűlöltem mindkettőt, amiért ostobának és tudatlannak tartanak minket, és már fájt a szám, olyan keményen haraptam össze, hogy visszafogjam magam. Szinte égett az arcom, ahogy lopva Sydney tökéletesen manikűrözött kezére néztem. Ebben az egyben igaza volt. Az én körmeim rövidre voltak vágva, a bőröm pedig kiszáradt, kipirosodott a sok mosogatástól a szüleim éttermében.

Heves vágyat éreztem, hogy a hátam mögé rejtsem a kezem, de nem kockáztathattam meg, hogy rájöjjön, értem a sértéseit. Lesütött szemmel próbáltam ellépni mellette, de követte a mozdulatomat, és megint elállta az utunkat. A vérem zúgva dobolt a fülemben.

– Ne menj még – sziszegte. – Épp most kezdünk jól szórakozni. Ugye, Veronica, te is jól mulatsz? – Süket csend volt, azután a barátnője unott hangon azt felelte: – Nem igazán, Syd. Bemegyek inkább. Nincs bennük semmi érdekes.

Sydney még várt pár másodpercet, továbbra is elállva az utunkat, azután ő is megunta, és követte a csiszolt márványlépcsőn felfelé lépkedő barátnőjét. Nem emeltem fel a fejem mindaddig, amíg nem hallottam, ahogy az Akadémia ajtaja bezárul mögöttük. Akkor végre hangosan kifújtam a levegőt.

– Miért csinálják mindig ezt? – kérdezte Brook, amikor már messze jártunk a flancos iskolától. Az arca tűzpiros volt, a szemében könnyek csillogtak. Felém nyúlt, megszorította a kezem. – Mit ártottunk mi nekik?

Aront ugyanúgy kiborította a jelenet.

– Vajon miket mondanak ezek rólunk ilyenkor? – A hangja remegett, és csüggedten megcsóválta a fejét.

Némán megvontam a vállam, mást nem tehettem. Soha nem árulhatom el nekik, hogy mit mondott valójában Sydney és a barátnője.

Megérkeztünk az iskolánkhoz, ami közel sem volt olyan nagy és elegáns, mint az Akadémia. Az öreg, omladozó téglaépület úgy festett, mintha bármelyik pillanatban összedőlhetne. Nem jártunk csinos egyenruhában, az iskolánknak még neve se volt, mint az Akadémiának, egyszerűen a 33-as Iskolának hívtak minket.

De nem panaszkodhattunk: iskola volt, és mi tanulhattunk. Az országunkban dúló harcok ellenére, még mindig folyt a tanítás. Hálásak lehettünk mindezért. Sokkal rettenetesebb dolgok is vannak az életben, mint a Kereskedők iskolájába járni. Például az, ha egyáltalán nem járhatunk iskolába.

Becsengettek, mire az osztályban mindenki felállt, akárcsak az összes többi tanuló az összes többi iskolában, szerte az egész országban.

Egy emberként emeltük fel a jobb kezünket, behajlított könyökkel ráztuk az öklünket az ég felé. Az iskolában kizárólag ilyenkor szólalhattunk meg englézül.

A Királynő Esküjét mondtuk el együtt:

Lélegzetem legyen esküm, hogy Királynőmet imádom mindenek felett.

Lélegzetem legyen esküm, hogy hazám törvényeinek engedelmeskedem.

Lélegzetem legyen esküm, hogy a felettem állókat tisztelem.

Lélegzetem legyen esküm, hogy kasztom felemelkedését segítem.

Lélegzetem legyen esküm, hogy mindazokat, akik árthatnak Királynőmnek és hazámnak, feljelentem.

Míg lélegzem, minderre esküszöm.

Nem nagyon szoktam odafigyelni az Eskü szövegére, legtöbbször szórakozottan, gépiesen mondtam ezeket a szavakat. Annyi sok év után szinte már olyan természetességgel ismételtem, ahogy a levegőt szívom be.

De ma, talán életemben először, igazán meghallottam, hogy mit is mondunk.

Megforgattam magamban a hangsúlyos szavakat: imádom, engedelmeskedem, tisztelem, segítem, feljelentem. Számba vettem a fontossági sorrendet is: Királynő, haza, kaszt. Az Eskü parancs is volt, nemcsak fogadalom – így követelte meg a Királynő, hogy óvjuk őt és az életünket meghatározó törvényeket minden körülmények között.

Körülnéztem.

A többi gyerek, az osztálytársaim, a szürke, a kék, a barna és a fekete különböző árnyalatait viselték. A munkásosztály színeit. Praktikus színeket. A ruhaanyagok is a hétköznapi életben jól használhatóak: pamut, gyapjú, még zsákvászon is akadt – mind tartós, nehezen piszkolódó. Ahhoz már körül se kellett néznem, hogy tudjam, az osztályban mindenki felszegett fejjel, kihúzott derékkal áll. A szüleink, a tanáraink minden áldott nap megerősítették bennünk, hogy legyünk büszkék arra, hogy kik vagyunk.

Elgondolkodtam, hogy miért éppen mi születtünk a Kereskedő kasztba. Mitől voltunk mi jobbak egyeseknél, mégis rosszabbak másoknál? Persze tudtam a választ. Ennek semmi köze sincs hozzánk. Ez a sorsunk, ilyen egyszerű. Ha Szolgáló kasztbeli szülők gyerekeként jöttünk volna a világra, akkor ma egyáltalán nem lennénk iskolában. Ha pedig Tanácsnok kasztbeliek lennének a szüleink, akkor az Akadémia ragyogó lépcsőin lépkednénk mindennap.

Az oktatónk megköszörülte a torkát, én meg összerezzentem, mert az Eskü véget ért, és ráeszméltem, hogy a karom – és egyedül az enyém – még mindig a levegőben van.

Égett az arcom a negyvenöt kereskedő gyerek tekintetének kereszttüzében. Visszahullt az öklöm, a karomat szorosan az oldalamhoz szorítottam, és sietve leültem a helyemre.

Láttam, hogy mellettem Brooklynn vigyorog. Dühös pillantást vetettem rá, de tudta, hogy nem kell komolyan vennie, és a mosolya csak még szélesebb lett.

– Hallottad te is? – suttogta Aron mikor az ebédszünetben csatlakoztam hozzá az iskolaudvaron. Az Eskü szövegét nem számítva az iskolánkban csak parsonul beszélhettünk. Aronnak nem kellett többet mondania, persze, hogy már tudtam a legújabb rémhírt. Lehalkítottam én is a hangom, és közelebb húzódtam hozzá a kőpadon.

– Elvitték az egész családját? A szüleit és a testvéreit is?

Brook is odajött hozzánk, azonnal feltűnt neki a suttogásunk, a gyanakvó, idegesen rebbenő oldalpillantásaink, hisz nem bízhattunk senkiben. – Cheyenne…? – kérdezte halkan.

Benyúltam az iskolatáskámba, és átadtam Brooknak az ebédjét, amit anyám készített neki. Ma is, mint minden egyes nap azóta, hogy Brook édesanyja meghalt. Leült Aron mellé a másik oldalon, és összedugtuk a fejünket. Aron bólintott, a szemembe nézett, majd Brookra.

– Azt hallottam, hogy éjszaka jöttek érte, és csak őt vitték el. A Palotában hallgatják ki, de nem túl biztató a helyzet. Állítólag tárgyi bizonyítékok vannak ellene.

Elhallgattunk, és kicsit elhúzódtunk egymástól, ahogy a kisfiú felénk közeledett a füvön át, útjában összeszedegetve a szemetet. Senkihez sem szólt, csak lépegetett lassan, módszeresen, a lába elé nézve. A Szolgáló kaszt tagjaként csak egyetlen nyelvet beszélt, az englézt. Így az iskolánk falain belül – az Esküt leszámítva – nem volt szabad megszólalnia. A földre szegezett tekintettel szedte össze a hulladékot. Alig volt több mint Angelina – hat-, talán hétéves lehetett –, fekete haja csupa gubanc; piszkos, meztelen talpa megkérgesedett. Lehajtotta a fejét, így nem láthattam a szeme színét.

Megállt mellettünk, várta, hogy van-e szemetünk, amit összegyűjthetne. Az ebédemből kivettem egy anyám által sütött süteményt, és a tenyerembe szorítva nyújtottam felé, hogy senki más ne láthassa meg. Felnéztem rá, reméltem, hogy ő is így tesz, de ez soha nem történt meg.

Amikor karnyújtásnyira ért, a markába nyomtam, mintha csak valami szemetet adnék át. Ha valaki figyel minket, nem lett volna oka gyanakodni. A fiú elvette a süteményt, ahogy mindennap tette, de most is hiába vártam, hogy jelét adja valami kis örömnek vagy hálának, az arca kifejezéstelenül merev maradt, a szeme lesütve. Óvatos volt ... és okos.

Okosabb nálam. Miközben továbbment, láttam, ahogy a zsebébe süllyeszti a sütit, és magamban elmosolyodtam.

Brooklynn hangjára figyeltem fel.

– Miféle tárgyi bizonyítékok? – kérdezte Arontól feszülten.

Cheyenne letartóztatásának híre mindenkit idegessé tett. Sajnos az ő esete egyáltalán nem volt egyedülálló. Azt suttogták, hogy a korona elleni árulások kezdenek elharapózni. Kicsiben kezdődött, de nagyban terjedt. Hétköznapi polgárokat fertőzött és betegített meg ez a járvány. Jutalmat ajánlottak mindenkinek, aki hajlandó feljelenteni a lázadással gyanúsítható ismerősét. Az emberek egymás ellen fordultak, terhelő adatokat gyűjtöttek a barátaikról, a szomszédaikról, sőt még a családtagjaikról is, csak hogy elnyerjék a Királynő kegyét. A bizalom olyan luxuscikké vált, amit csak nagyon kevesen engedhettek meg maguknak.

És a tárgyi bizonyíték – minden olyasmi, ami a felszínes pletykánál kézzelfoghatóbb volt – egyenlőnek számított a halálos ítélettel.

– Térképeket találtak nála. Az ellenállás térképeit.

Brook összeszorította a száját, és lehajtotta a fejét.

– A francba.

Én azért még nem hagytam annyiban a dolgot.

– Honnan tudhatják, hogy ezek a lázadók térképei? Ki mesélte neked ezeket?

Aron felemelte a fejét, és aggodalommal teli, aranypettyes szemével szomorúan nézett rám.

– A bátyjától hallottam. Az apja volt, aki feljelentette.

A nap hátralévő részében Cheyenne Goodwin töltötte be a gondolataimat. Milyen lehet az, amikor egy apa feljelenti a lányát? A szülő a gyermekét? Magamat nem féltettem, természetesen. Az én szüleim sziklaszilárdan álltak mellettem, náluk megbízhatóbb és hűségesebb szülőkről álmodni sem lehetett volna. Ezt biztosan tudtam, hiszen születésem óta őrizték a titkomat. De mi van a többiekkel? Mi lesz, ha a felkelés folytatódik, ha a Királynő továbbra is fenyegetve érzi magát? Még hány család falja majd fel kannibálként a tulajdon gyermekeit?

A Királynő

Sabara királynő az ölébe húzta a könnyű gyapjú takarót, és göcsörtös ujjaival végigsimította. Megöregedvén nem bírta a hideget, a bőre pergamenszerűen elvékonyodott, szikkadt húsa szinte rászáradt törékeny csontjaira.

Két fiatal szolgálólány lépett a terembe, mélyen meghajoltak, és suttogva beszéltek egymáshoz, hogy ne zavarják őt. Ez nevetséges, gondolta a Királynő, öregnek öreg ugyan, de azért ő sincs cukorból.

Egyikük – az új lány – ostoba módon a fali villanykapcsolóhoz nyúlt, hogy felkattintsa a csillárt. A másik még épp idejében kapta el a csuklóját, hogy megállítsa, mielőtt elkövethette volna ezt a hibát. Nyilván még nem szolgált itt elég ideje, hogy megtanulhassa: Királynője gyűlöli a villanykörték ragyogását, csak a gyertyafényt kedveli.

Sabara figyelmesen tanulmányozta a két lányt, ahogy újabb fahasábokat raktak a tűzre, és felszították a lángokat – a szeme még most is olyan éles volt, mint egykoron. Aztán a hatalmas ablakok előtt elterülő smaragdzöld gyepre fordította a tekintetét.

Sok mindenen kellett gondolkodnia – és nehéz volt a szíve, egy feldúlt ország terhe nyomta… az ő országáé. Nem tudta elhessegetni a gondolatot: mi lesz a trónjával, ha nem állítják meg hamarosan a felkelők csapatait? Már így is túl sok kárt okoztak ezek az erők… Saját testében érezte a földjét és alattvalóit sújtó támadások fájdalmát. Vajon még mennyit képes elviselni egy megfáradt öregasszony? Újra figyelmeztette magát: nincs más választása. Ha lenne valaki, aki átvehetné a helyét, boldogan félreállna. A keserű igazság azonban az, hogy nincs ilyen.

A mostani teste cserbenhagyta. Az átkozott csak egyetlen utódot adott neki, és az is fiú volt. Egyetlen alantas fiúgyermek… Magában elátkozta a fiát, aki ugyan termékenyebb volt, mint ő maga, de egyik utóda sem volt lány.

Ostobák, mindahányan. Gyöngék; hiányzik belőlük mindaz, ami egy ország irányításához kell. Képtelenek megadni neki azt, amire szüksége van. Bárcsak megtalálná az Igazit, a régi uralkodóház életben maradt örökösnőjét, aki követhetné őt a trónon. De ha létezik is ez a lány, még meg is kell őt találnia. És előbb, mint ahogy az ellenségei rátalálnak.

Addig – vagy amíg egy másik alkalmas gyermek nem születik –, meg kell őriznie a hatalmát. Életben kell maradnia.

Rosszkedvűen méregette a szolgálókat, ahogy elmerültek a munkájukban, s még egy pillantással sem háborgatták Királynőjüket. Tudták, hol a helyük. Mikor a főtanácsnok berobogott az ajtón, fel sem emelték a fejüket.

Sabara nézte a trónja felé siető Baxtert, aki mélyen meghajolt előtte, s türelmetlenül várta a Királynő intését, hogy ismét felegyenesedhessen. Mereven nézte a férfi lehajtott fejét, a szükségesnél tovább húzta az időt. Tudta, hogy Baxter kényelmetlenül érzi magát, s hogy a kortól már fájnak az ő csontjai is. Végül megköszörülte a torkát.

– Mi történt, Baxter? – kérdezte leereszkedően, és intett, hogy felemelkedhet végre. A férfi gyanakvó pillantást vetett a szolgálók felé, mire két szempár nézett vissza rá. Ám abban a pillanatban, amikor átváltott a királyi nyelv tekintélyt parancsoló ritmusára, mindkét lány lesütötte a szemét, és a lábuk elé, a földre szegezték a tekintetüket.

– Arnoff tábornok összevonta csapatait a keleti határon. Ha Elena királynő kitart amellett, hogy támogatja a felkelőket, akkor fegyvert kell ragadnia. És akkor nem moshatja le a vért a kezéről. – Megállt, hogy egy mély levegőt vegyen, erőt gyűjtve a folytatáshoz. – De attól félek, van ennél nagyobb gondunk is.

Elfojtott düh sistergett a Királynő látszólagos nyugalma mélyén. Nem neki kellene ilyen ügyekkel foglalkoznia. Nem neki kellene a hadi jelentéseket hallgatnia, eldöntenie, hogy melyik hadtestet áldozzák fel legközelebb, vagy azt számítgatnia, hogy a felkelő csapatok mikor fogják ostrom alá venni a Palotáját. Ezekkel egy új, fiatal uralkodónőnek kellene törődnie, és nem neki, a megfáradt, gyenge öregasszonynak.

A szolgálólányt figyelte, az újat. Azt akarta, hogy a lány emelje fel a tekintetét, szuggerálta, hogy szegje meg nemcsak az etikettet, de a törvényt is azáltal, hogy felnéz, amikor a jelenlétében egy másik kaszt nyelvét beszélik. A lány még csak néhány hete állt a Királynő szolgálatában, de ez már elég hosszú idő volt, hogy észrevehesse és megtanulhassa, hogy a királynője soha nem bocsát meg semmit. Több esze volt, semhogy felnézzen, a tekintetét továbbra is mereven a lábára szögezte.

– Nos, mi az? Mondd már, amiért valójában jöttél! – sürgette Sabara a főtanácsosát, mert tudta, hogy Baxter nem merte volna zavarni őt, ha nem lenne fontos a mondandója. De a szemét továbbra is a lányon tartotta.

– Felség! – esdekelt Baxter, mélyen lehajtva a fejét. Nem vette észre, hogy királynője csak félig figyel rá. – A felkelés egyre erősödik, úgy becsüljük, hogy a létszámuk megduplázódott, de lehet, hogy a háromszorosára nőtt. Múlt éjjel felszedték a síneket Dél3 és Észak5 között. Ez volt az utolsó kereskedelmi út észak és dél között. Ennek az lesz a következménye, hogy még több falusi megy a városokba élelemért és áruért. Hetekig fog tartani…

Mielőtt Baxter befejezhette volna a mondatot, Sabara talpra ugrott, és a trónszék emelvényéről villámló szemekkel nézett le rá.

– Ezek a felkelők közönséges kaszton kívüliek! Parasztok! Azt akarod nekem mondani, hogy egy katonákból álló hadsereg nem képes leverni őket?!

És ez volt az a pillanat, amelyben a szolgálólány elkövette a végzetes hibát.

A feje egy kicsit megemelkedett, csak néhány milliméterrel. A mozdulat apró volt, alig látható, mégis…

…Felfelé merészelt nézni akkor, amikor a Királynő kiejtette ezeket a szavakat. Amelyeket nem érthetett, de tilos is lett volna értenie.

És a Királynő figyelte őt.

Sabara ajka egyetlen kemény vonalba préselődött, légzése szaggatottá vált. Olyan izgalom remegett benne, hogy alig tudott uralkodni magán. Erre várt.

Baxter észrevette, hogy valami különös történt, megdermedve állt a helyén, és úgy figyelte, amint a Királynő lassan, uralkodói mozdulattal felemeli a kezét, és int az ajtóban strázsáló őröknek.

A lány mozdulni sem bírt a félelemtől, csak nézett a rémülettől kikerekedett szemekkel, mint egy csapdába esett vad. A Királynő sarokba szorította.

Sabara először arra gondolt, hogy maga bánik el vele. Az ujjbegyei várakozástelien bizseregni kezdtek, ahogy az ujjai lassan begörbültek, hogy azután majd ökölbe szorítsa őket. Lenne csak fiatalabb… és erősebb. Akkor erőlködés nélkül megtehetné, csak össze kellene szorítania az ujjait, és a lány pillanatok alatt halott lenne.

De jól tudta, hogy a jelenlegi állapotában nem pazarolhat erre energiát. Így inkább ellazította begörbült ujjait, és a halálra vált lány felé csettintve kiadta a parancsot:

– Vigyétek a vesztőhelyre! – váltott át englézre, így a teremben mindenki megérthette. A vállát megfeszítve kihúzta magát, fejét magasra emelte. Az őrök a lányhoz léptek, aki nem is ellenkezett, még kegyelemért sem könyörgött. Tudta, hogy megszegte a törvényt, s tudta, mi lesz a büntetése.

A Királynő nézte, ahogy a férfiak kikísérték a teremből. Évek óta nem érezte magát ilyen elevennek.

Egy új mulatságot talált magának az imént.