REED ALBERGOTTI

ÉS

VANESSA O’CONNELL

SZÖKÉSBEN

LANCE ARMSTRONG, A TOUR DE FRANCE

ÉS A SPORTTÖRTÉNELEM

LEGNAGYOBB ÖSSZEESKÜVÉSE

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

WHEELMEN

Lance Armstrong,

The Tour de France,

And The Greatest Sports Conspiracy Ever

Dutton

Penguin Group (USA) LLC

375 Hudson Street

New York, New York 10014

Copyright © Reed Albergotti & Vanessa O’Connell, 2013

Hungarian Translation © Mihály Norbert, Nagy Benjámin, 2014

Minden jog fenntartva.

Tilos ezen kiadvány bármely részét sokszorosítani, információs rendszerben tárolni vagy sugározni bármely formában vagy módon a kiadóval történt előzetes megállapodás nélkül; tilos továbbá terjeszteni másféle kötésben, borítással és tördelésben, mint amilyen formában kiadásra került.

Első magyar nyelvű kiadás: 2014

Kiadja a Candover Kft., 2014

1184 Budapest, Építő utca 13/C

Postacím: 1680 Budapest, Pf.: 43.

info@candover.hu

www.candover.hu

Felelős kiadó: Értékes Christos

Műszaki szerkesztő: Tóth András László

Kontrollszerkesztő: L. Pap István

Korrektúra: Hujbert Áron, Kovács Gergely

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-963-89899-1-8

Sachának, Kathynek, Emmettnek és Robbynak – R.A.

Ericnek – V.O’C.

Az 1860-as évektől kezdődően Amerikában rohamtempóban nőtt a kerékpározás szerelmeseinek a száma. A kerékpárosok, legfőképp a versenyzők úgy jellemezték magukat, mint akik folyamatosan szökésben vannak. Később a kerékpárversenyek azonban kegyvesztetté váltak, hiszen előtérbe került a baseball, illetőleg a labdajátékok, hogy az autók megjelenésének királyságáról már ne is beszéljünk. A ’70-es évek végén azonban egy új generáció bontakozott ki, amelynek az volt a küldetése, hogy helyreállítsák az amerikaiak dicsőségét a sportágon belül.

„A balszerencsét a legtöbb ember elviseli. Ha igazán próbára akarjuk tenni egy ember jellemét, adjunk neki hatalmat.”

ABRAHAM LINCOLN

SZEREPOSZTÁS

USADA: Az Amerikai Egyesült Államok Antidopping Ügynöksége; a kormány által finanszírozott non-profit szervezet, székhelye Colorado Springsben található. Feladata a doppingellenes küzdelem az olimpiai sportágakban az Egyesült Államokon belül.

UCI: Nemzetközi Kerékpáros Szövetség, a sportág irányítótestülete a svájci Aigle-ben. Feladata a sportág promótálása, de a doppingellenes politika végrehajtása is.

Betsy Andreu: Nagyképű, harcias amazon, Frankie Andreu felesége és három gyermekének édesanyja a michigani Dearbornból.

Frankie Andreu: Házsártos egykori Motorola-kerekes Michiganből. Andreu anno együtt lakott Lance-szel a Comói-tó partján Olaszországban, és vált 1999-ben a US Postal csapatának egyik kapitányává.

Kristin Richard Armstrong: Karrierista PR-szakértő hölgy, aki tehetős családból származik. 1997-ben a texasi Austinban találkozott először Lance-szel, nem sokkal annak kemoterápiás kezeléseit követően. 1998-ban összeházasodtak, majd két lányukkal és egy fiukkal a spanyolországi Gironában éltek. 2003-ban váltak el.

Terry Keith Armstrong: Lance mostohaapja; nem sokkal később vette nevére Lance-t, hogy 1974-ben feleségül vette édesanyját, Linda Mooneyhamet.

Dr. Arnie Baker: Floyd Landis kerékpáros edzője és legfőbb támogatója, nyugdíjas San Diegó-i orvos.

Michael Ball: Egykori pályakerékpáros, valamint Los Angeles-i divatdiktátor; alapítója és támogatója a Rock Racing csapatának 2007-ben. Ball volt az egyik célpontja Jeff Novitzky vizsgálatának a kerékpározásban használt teljesítményfokozókkal kapcsolatosan.

Michael Barry: Lance csapattársa 2002 és 2005 között; beható ismerettel rendelkezik a doppingkorszakból. Barry első kézből írt Lance karrierjéről, anélkül, hogy említést tett volna a csapatnál alkalmazott doppingprogramról.

William „Bill” Bock III: A USADA általános tanácsadója, halk szavú ügyvéd, aki Texasban született, ám már Indianaban nevelkedett. Bock évekig képviselte a sportolókat, és 2007-ben az Amerikai Antidopping-ügynökség vezető ügyvédje lett.

Edward „Eddie B” Borysewicz: Mogorva kerékpárosedző, aki Lengyelországból emigrált az Egyesült Államokba, és hozta magával a keleti blokk stratégiáját. Többek között volt Greg LeMond és Lance Armstrong edzője is. Borysewicz győzte meg a 18 esztendős Lance-t, hogy csatlakozzon a Subaru-Montgomery csapatához 1990-ben, így Armstrong általa kaphatta meg első profi szerződését.

Johan Bruyneel: Belga születésű egykori kerékpárversenyző, aki később csapatfőnökként együtt dolgozott Lanceszel a US Postal, a Discovery Channel, az Astana és a RadioShack-Nissan csapatoknál.

Chris Carmichael: Az amerikai serdülő nemzeti válogatott edzője 1991-ben, aki Lance Armstrong felfedezőjeként aposztrofálja magát. Később Armstrong edzőjeként szerzett hírnevet magának.

Edward Coyle: A Texasi Egyetem kutatója, aki 1992 és 1999 között Lance eredményeit dolgozta fel, és egyértelműen megállapította, hogy Armstrong jobb kerékpárossá vált a betegsége után. Kimutatta, hogy Vo2-max értéke jóval magasabb, mint az átlagé, amely eredményéről később széles körben számolt be a média. 2008-ban azonban bevallotta, hogy számításaiba „kisebb hiba” csúszott.

Rick Crawford: Az egyike Lance első edzőinek, dallasi székhelyű profi triatlonos 1985 környékén.

Sheryl Crow: Missouriból származó énekes és zeneszerző, aki 2003-ban kezdett párkapcsolatot Lance-szel. 2005-ben eljegyezték egymást, ám 2006-ban nem sokkal az esküvő tervezését megelőzően szakítottak.

Mark Fabiani: Lance válságkezelési tanácsadója, médiaszakember, akit 2010-ben bérelt fel. Rövid hajú, a Harvad jogi karán végzett fickó; arról volt ismert, hogy a ’90-es években Clinton elnököt is képviselte a Whitewater-botrány idején.

Dr. Michele Ferrari: Olasz sportorvos és matematikus; egy 1994-es interjújában azt mondta, hogy az EPO semmivel sem veszélyesebb, mint egy pohár narancslé. 1995-től kezdve Lance személyi edzője.

Jeffrey C. Garvey: Alapító tagja a Lance Armstrong Alapítványnak és az Austin Ventures nevezetű cégnek.

Mark Gorski: A US Postal csapatának ügyvezetője, társtulajdonosa a csapatot működtető Tailwind Sportsnak. Az 1984-es Los Angeles-i játékok olimpiai bajnoka pályakerékpározásban.

Edward „Eddie” Gunderson: Lance biológiai édesapja, aki 1973-ban vált el édesanyjától, Lindától, amikor Armstrong mindössze kétéves volt. További kapcsolatuk végig viharvertnek titulálható.

Tyler Hamilton: Lance csapattársa a US Postalban; a 2004-es olimpia aranyérmese, de később pozitív EPO-tesztje miatt elvették tőle az érmet, és eltiltották. 2010-ben a bíróság előtt ismerte el doppingolását.

Robert „Bob” Hamman: Az SCA Promotions alapítója, amely cég kifizette Lance számára a Tour de France-győzelmeiért járó bónuszokat.

Anna Hansen: 2008 óta Lance barátnője, két legfiatalabb gyermeke, Olivia Marie és Maxwell Edward édesanyja.

Timothy Herman: Lance jogi csapatának a feje, aki elindította az ellene folyó perek fellebbezési sorozatát 2004-ben.

George Hincapie: Lance New York-i születésű barátja és csapattársa előbb a Motorola, aztán a US Postal, végül pedig a Discovery Channel gárdájánál.

Steve Johnson: Az Amerikai Kerékpáros Szövetség elnök-vezérigazgatója; Lance egykori csapattársa a Subaru-Montgomery alakulatánál, és Thom Weisel jó barátja.

Linda Mooneyham Armstrong Kelly: Lance édesanyja, aki New Orleansban született, de már Dallasban nőtt fel. Kimaradt a középiskolából, amikor tizenhét esztendősen világra hozta Armstrongot.

Bart Knaggs: Lance üzleti partnere, a Mellow Johnny’s kerékpárüzlet, valamint a Capital Sports & Entertainment társtulajdonosa. Knaggs szintén egykori bringás, aki sokszor tekert együtt csak úgy hobbiból Armstronggal.

John Korioth: A Lance Armstrong Alapítvány társalapítója, Lance tanúja a Kristinnel való házasságkötése alkalmával.

Floyd Landis: A 2006-os Tour de France győztese; aki később elismerte, hogy doppingolt, így megfosztották a címétől. Vékony, göndör hajú kerekes mennonita családból; Lance barátja és csapattársa 2002 és 2004 között, mielőtt 2005-ben a Phonak csapatához szerződött volna.

Levi Leipheimer: Lance csapattársa a US Postalnál 2000 és 2001 között, majd az Astana és a RadioShack gárdáinál is Armstrong második visszatérésekor.

Greg LeMond: Az első amerikai, aki megnyerte a Tour de France-t; háromszoros Tour-győztes, mielőtt 1994-ben visszavonult volna.

Robert Luskin: Veterán, fehérgalléros ügyvéd, Lance jogi csapatának a tagja, az egyik legfontosabb szereplője a USADA-eljárásnak.

Stephanie McIlvain: Az Oakley képviselője, Lance régi barátja.

John Thomas „J.T.” Neal: Lance excentrikus és gondoskodó mentora a texasi Austinból, aki barát, segítő, fizetés nélküli személyi masszőr. Ezenfelül ő rendezte Armstrong ügyeit az Egyesült Államokban, amíg Lance Európában versenyzett.

Jeff Novitzky: Az Élelmiszer- és Gyógyszerellenőrző Hatóság különleges ügynöke; nyomozott a profi sportokban beleértve ebbe természetesen a kerékpározást is; pályája kezdetén adónyomzó volt

Jim „Och” Ochowicz: Alapítója, vezetője és edzője két amerikai csapatnak, a 7-Eleven és a Motorola istállóinak. Lance elsőszülött fiának, Luke-nak a keresztapja.

William „Bill” J. Stapleton III: Lance ügynöke és régi bizalmasa; fekete hajú, széles vállú egykori olimpikon úszó.

Travis Tygart: A USADA vezető tisztségviselője, aki korábban a jogi ügyosztály irányítója volt.

Christian Vande Velde: Lance csapattársa 1999 és 2001 között; szintén dr. Michele Ferrari pártfogoltja.

Jonathan Vaughters: Lance US Postal-os csapattársa, aki szintén élt a teljesítményfokozókkal, mialatt ott tekert; később csapatvezető lett, jelenleg a Garmin-Sharp direktora.

Hein Verbruggen: Holland úriember; 1991 és 2005 között a Nemzetközi Kerékpáros Szövetség elnöke; jelenleg is tiszteletbeli tag.

David Walsh: Ír származású sportújságíró, a brit Sunday Times vezető szerkesztője.

Thomas W. Weisel: A Subaru-Montgomery csapatának létrehozója, a Tailwind Sports alapítója, a US Postal tulajdonosa. Egyfajta alfahím, aki immáron két évtizede vezet befektetési céget San Franciscóban; emellett méregdrága ingatlanok tulajdonosa is.

Paul Willerton: Illinois-i születésű kerékpáros, aki még amatőr korában tekert együtt Armstronggal az 1990-es évek elején. Részt vett két világbajnokságon, majd 1991-ben Greg LeMond oldalán a Team Z gárdájához szerződött.

David „Tiger” Williams: A Tailwind Sports részvényese, Floyd Landis jó barátja. Williams aktív hobbikerékpáros, a Williams Trading alapítója.

Dave Zabriskie: Johan Bruyneel kezei alatt Lance csapattársa a US Postal gárdájánál.

BEVEZETŐ

Nem is olyan régen a világ tanúja lehetett Amerika egyik legünnepeltebb hőse, Lance Armstrong bukásának.

2013 elején több millió nézőt szegezett a tv képernyői elé Lance bűnbánó vallomása, amelyet Oprah Winfrey műsorában adott elő. Bár amit ekkor mondott, az nem fedte teljes egészében a valóságot, hisz bizonyos témákról nem volt hajlandó nyíltan beszélni. Mégis ez volt az első alkalom, amikor nyilvánosan elismerte, hogy doppingolt, és hét Tour de France-győzelme alkalmával rendre vértranszfúziót alkalmazott. Persze közben meghatóan mesélt arról is, hogy 13 éves fia, Luke – aki a legidősebb öt gyermeke közül – számos alkalommal megvédte őt iskolatársai előtt, amikor azok csalónak titulálták; pedig sajnos az állításuk valóságtartalma a későbbiekben bebizonyosodott.

Ez a vallomás azonban több kérdést vetett fel, mint amennyi választ megadott, részben azért, mert nem sikerült a történetet egy konkrét kontextusba helyeznie, hisz nem mesélt arról, hogy ki segítette a doppingolásban, honnan szerezte be ezeket a szereket, és hogy miként sikerült titokban tartania, illetve elfednie az egész mizériát, miközben több száz negatív doppingtesztet produkált. Még ma is vannak olyan újságírók, akik egyszerűen egyetlen szavát sem hiszik el a megbánó vallomásnak.

A könyv, amelyet a kezében tart, megpróbálja betömni ezeket a hézagokat, és az árnyalt, ám hiányos sztoriból komplett, teljes képet alkotni. Ez nem csak Armstrongról mint egyénről, sportolóról vagy éppen mint a rák túlélőjéről szól. Ez nem csupán a dopping, a csalás vagy éppen a sport témáját emeli ki. Úgy kell tekinteni erre az egészre, mint egy üzleti történetre, egy sztorira, amely a benne szereplők számára túlságosan is nehéz volt ahhoz, hogy idővel ne bukjanak bele. Megpróbálunk a kulisszák mögé tekinteni, ahol találkozhatunk számos kerékpárossal – olyanokkal, akik anno Armstrong oldalán vagy éppen ellene versenyeztek –, hivatalnokokkal és üzletemberekkel, szponzorokkal és ügyvédekkel, azon személyekkel, akik egyfajta bástyaként vették őt körbe pályafutása során. Legvégül pedig találkozhatunk azokkal a nyomozókkal, akik hosszú munka eredményeképpen lebuktatták.

A klinikák és a laboratóriumok árnyékban rejtőző spanyol doktoroktól a Tour de France mitikus hegyeiig, a meg nem nevezett hotelszobáktól – ahol a vértranszfúziós eljárások folytak – egészen a minden luxust kielégítő párizsi fényűző Musée d’Orsay-i partiig, Armstrong hihetetlen visszatérésétől a majdnem végzetes hererákból a végső bukásáig: a legmélyebb bugyrokig ásunk. Megpróbálunk képet adni egy nemzetközi összeesküvésről, amelynek résztvevői több százmillió dollárt pumpáltak bele egy elméletbe, amely több mint 24 év valóságát söpörte le a színről. A történetünk olyan helyszíneken játszódik, mint a texasi Austin, Washington DC, a connecticuti Greenwich, a kaliforniai Idyllwild, a franciaországi Nizza, a svájci St. Moritz, illetve a spanyolországi Giróna.

Az elmúlt évszázad nagy részében az európaiak uralták a kerékpársportot, és ők voltak a leglelkesebb szurkolók is. Az öreg kontinens országúti kerékpározása mindig is a munkásosztály sportágának számított. A bringások vidéki falvakból vagy szegényebb régiókból származtak, amit az akkori fizetésük is tükrözött. A ’70-es, illetve a ’80-as években azonban felbukkant néhány nagy név, így a belga Eddy Merckx és a francia Bernard Hinault, akik már némi pénzt is kerestek, bár az csak egy mostani másodrangú kerekes jövedelmének felelt meg.

Évtizedekkel ezelőtt aztán megjelentek az amerikaiak, akik hirtelenjében mindent átalakítottak. Megindult a változás, hiszen a tengerentúlról érkezők a sportág új, üde színfoltjaiként gazdaságilag örökre megváltoztatták ezt a gyönyörű sportágat. Olyan fizetési csekkek jelentek meg, amelyekről korábban csak álmodozni lehetett. Az első egymillió dolláros szerződését Greg LeMond kötötte, aki 19 évesen gondolt egy merészet, Franciaországba költözött, majd három ízben meg is nyerte a legendás Tour de France-t. Aztán jött Armstrong egy olyan csapattal, amely mögött tőkeerős amerikai szponzorok sorakoztak fel – előbb a US Postal Service, azaz a tengerentúli postahivatal, aztán pedig a televíziós szuperhatalom, a Discovery Channel –, akik bőséges támogatást nyújtottak. Alapfizetésként mintegy 4,5 millió dollárt, míg a bónuszok révén körülbelül 10 millió dollárt tettek a büdzsébe. Armstrong fizetése csak a töredéke volt összbevételének, hiszen olyan jövedelmező egyéni szponzori szerződéseket kötött, amelyek hatására nagyjából 16,5 milliós hozamot könyvelhetett el évente.

Elnézve Lance felemelkedését, majd bukását, üzleti szemszögből nagyon is úgy tűnik: akkoriban kisebb tengerentúli befektetői csoportok mindent megtettek azért, hogy amerikai élsportolók legyenek jelen az európaiak által uralt sportágakban is. Ezek a gladiátorok nemcsak magában a sportban tündököltek, de reklámhordozóként is egyfajta pénzteremtő eszközként funkcionáltak. Armstrong tökéletes egyede volt ennek a gépezetnek: rendkívüli kombinációja az atlétának, a vezető személyiségnek és a könyörtelenségnek. Amikor elkezdett trófeákat gyűjteni, hirtelenjében szóvivő lett, üzleti vállalkozások tulajdonosává lépett elő, pillanatok alatt gazdaggá és híressé vált. Naggyá lett, összekapcsolta a támogatóit, de az irányítást keményen a kezében tartotta. Prezentálta magát a médiában, és a szponzorai révén egész Amerika hősévé vált; sporttehetség volt, aki visszatért a halál torkából, megnyerte első Tourját, majd létrehozott egy alapítványt, amely dollármilliókkal támogatta a rákkutatást, és segítette a betegségben szenvedőket.

Armstrong nyilvános személyisége azonban merőben eltért valós önmagától. A nagyszerű atléta, az aktivista, a világi szent rendelkezett egy igencsak sötét oldallal is, amit kezdetben csak a legbelső köreiben tartózkodók ismertek. Az önéletrajzát olvasva ő egy hátrányos helyzetű középosztálybeli srác a texasi Planóból, aki mégis olyan gyermekkort tudhat maga mögött, amely az évek során kissé önimádóvá és arrogánssá tette. Egész ifjúkorát végigkövette az apakép keresése, hiszen mentoraival sohasem sikerült teljes egészében zöld ágra vergődnie. Mindig körülvette magát barátokkal, barátnőkkel és üzleti partnerekkel. Minden szituációban igényelte a figyelmet, a megnyugvást és a támogatást. Azonban a valóságban csak kihasználta azokat az embereket, akik törődtek vele.

Ez a könyv megpróbál egy kicsit túlmutatni azon a száz meg száz interjún, amit az elmúlt időszakban hallhattunk és olvashattunk. Mi is írtunk a Wall Street Journalban Lance-ről, az egykori csapattársaival vívott háborúiról, a szövetségi nyomozásról és az antidopping-ügynökségek vádjairól, hiszen amint azóta már kiderült, nem tisztán versenyezve nyerte Tour de France-címeit. Az írásaink elsődlegesen a US Postal csapatának kultúrájára, doppingprogramjára, illetve azon eseményekre fókuszáltak, amelyek végül is előidézték a bukást.

A fordulópont az Armstrong-ügyben 2010 elején jött el, amikor is az egykori csapattárs és jó barát, Floyd Landis e-maileket kezdett küldözgetni a kerékpársport hierarchiájának tetején helyet foglaló személyeknek. Ezekben az üzenetekben Landis elismerte, hogy pályafutása alatt tiltott szerekkel élt, illetve hogy azokban az években, amikor Lance Armstrong mellett versenyzett, folyamatosan vértranszfúziós eljárásoknak vetette magát alá, hasonlóan számos akkori csapattársához. Leírta, hogy a tiltott praktikákban mindig Lance állt az élen. Habár ezzel már akkor is jó néhányan tisztában voltak, de egyszerűen lehetetlen volt mindezt bizonyítani. Néhány hónapra rá Landis e-mailjeit már szigorúan titkos anyagként kezelték. Szövetségi ügynökök vizsgálták a tartalmukat, miközben utasították őt, hogy semmiféleképpen se tárja a nyilvánosság elé azokat. Kiszagoltuk, hogy létezhetnek olyan üzenetek, amiket esetlegesen meg is tudunk szerezni. Ellenőrizni tudjuk azok hitelességét, és amint az tisztázódik, közzé is tehetjük, amivel nagy nemzetközi visszhangot tudunk kiváltani. Nagy lehetőség volt, hiszen mások már éveket töltöttek el a történet felgöngyölítésével, mégsem tudtak hiteles anyagot összerakni.

Reed a Landis-interjú készítése alatt több mint két hetet töltött egy eldugott dél-kaliforniai kisvárosban, egészen távol minden civilizációtól, fantasztikus kilátással a hegyekre és a festői fenyőerdőkre. Napok teltek el csak azzal, hogy meggyőzze Landist a teljes történet elmondásáról, miközben a kerekes közeli barátai és egykori csapattársai a másik oldalról végig arról győzködték, hogy maradjon csendben. Néhány hónappal később, 2010 augusztusában vezető hír lett, hogy Landis keresetet nyújtott be Lance csapata, az egykori US Postal ellen, akik majdnem 30 millió dollárt fektettek egy „bűnös” klubba. Ezalatt természetesen a lapnál keményen dolgoztunk a további anyagok elkészítésén, tudtuk, hogy a történetet fel fogja kapni jó néhány nagyobb és számos kisebb hírforrás is. Nagyon jól ismertük a kulcsszereplőket, sőt néhányukat még annál is jobban. De egyikőjük sem volt annyira hipnotikus, mint maga Lance. Lance Armstrong számos alkalommal beleegyezett abba, hogy hajlandó beszélni nekünk, bár mindig azt kérte, hogy ő maga ne legyen megnevezve, csak névtelen forrásként szerepelhessen. Az első alkalom szinte a semmiből jött. Vanessa Austinba utazott, ahol találkozott Tim Hermannal, Lance ügyvédjével a Four Seasons Hotel Trio nevű éttermében. Néhány pillanattal az ebéd megkezdése után Lance egyszer csak a volt felesége társaságában besétált, és helyet foglalt mellettük.

Hosszas beszélgetés kezdődött, de ott minden csakis Lance feltételei alapján mehetett. Olyan volt, mintha gondosan előre megtervezték volna, amit mondani fognak, és végig csak egyvalamire törekedtek: úgy kijönni ebből, hogy Lance a számukra megfelelő képben tűnjön fel. Mint újságírók egy olyan Armstrongba futottunk bele, aki fondorlatos, felettébb nyílt forrásként szolgál, irányító típus, de látszólag nagyon sebezhető. Mindig alapos volt, többször átolvasta azokat a dolgokat, amiket róla írtunk, ráadásul törekedett arra, hogy személyesen is megismerje azokat az újságírókat, akik róla publikáltak. Mindig tudta, hogy hogyan kell elkápráztatnia a másik felet, de amikor dühös volt valamiért, akkor rögtön átment támadásba, és ezt jó néhány alkalommal tapasztaltuk személy szerint mi is.

Köszönhetően ezeknek a beszélgetéseknek, rengeteg interjút készítettünk a közeli barátaival, de a legádázabb ellenségeivel is. Ez a könyv megpróbálja közelebb hozni Lance-t a viharos kamaszkorától egészen a sport legtetejéig való felemelkedésig, a rák elleni küzdelmétől a végső bukásáig. Megpróbáljuk bemutatni, hogy mi motiválta őt ennek a hihetetlen nagy kockázatnak a felvállalásában, hogy elérje a lehetetlennek tűnő céljait; mi táplálta, hogy hazudjon, csaljon, megvesse és zaklassa azokat, akik az útjába kerültek, és hogy teljes mértékű vendettát indítson azok ellen, akik megpróbálták elmondani róla az igazat.

Miközben végig Lance Armstrong a központi figura, azért megismerkedhetünk Travis Tygarttal is, akinek végül is sikerült Dávidként legyőznie a rettegett Góliátot. Tygart tudta, hogy az alulfinanszírozott Amerikai Antidopping Ügynökség a hiányzó erőforrásokkal csakis az „idézés hatalmánál” fogva tudja felépíteni ezt az esetet. Azonban, miután a szövetségi ügyészek ejtették a vádakat Lance ellen, nem maradt más lehetősége, mint hogy egy az egyben kihívja Armstrongot. Belement a fegyveres ütközetbe, és hirtelenjében úgy is tűnt, hogy egy piciny kis csúzli képes arra, hogy legyőzze a jól fizetett, magas polcon elhelyezkedő ügyvédeket és publicistákat. És hát végül is csak a csúzli győzedelmeskedett. A történet, amely arról szól, hogy miként is ment végbe ez az egész, a következőkben olvasható.

ELSŐ FEJEZET

A VALÓDI KÉKSÉG

Délelőtt 11 óra van egy álmos, délnyugat-franciaországi kisvárosban, Lannemezanban járunk. Pontosan kilenc, a US Postal csapatának sötétkék mezébe öltözött kerékpárosa bukkan fel abból az okból, hogy több mint 150 versenytárs és 20 másik csapat társaságában megkezdje mai fájdalmasnak ígérkező, több mint hatórás tekerést, nem kevesebb mint hét pireneusi csúcsot érintve. Szombati napot írunk, 2004. július 17-ét. A hőmérséklet körülbelül 26 fok, ez a 21 etapos Tour de France 13. szakaszának rajtja.

A Tour de France a kerékpársport legnehezebb, legnagyobb nívójú versenye. A viadal 23 napig tart 21 szakaszt és két pihenőnapot magába foglalva. Az etapok között megkülönböztetünk sík szakaszokat, amelyek elsősorban a sprintereknek kedveznek, hegyi szakaszokat a vékonydongájú hegymenőknek, illetve időfutamokat, amelyeken a versenyzők vagy egyedül, vagy pedig a csapattársaikkal karöltve szállnak szembe az órával. Ez utóbbi diszciplína közé vesszük a prológot is, amely általában a legtöbb nagy szakaszversenyt nyitja.

Ez a legnehezebb napja az idei viadalnak. A táv 205 kilométer Lannemezan és a kultikus emelkedő, a Plateau de Beille között. A Pireneusok középső része egyébként is festői látványt nyújt. Erdőkkel tarkított kaptatók, parasztházakkal teletűzdelt fennsíkok és kietlenül tornyosuló hegycsúcsok szegélyezik. Az utolsó, 1790 méteres magasságban fekvő legendás hegy előtt a mezőny nagy örömére még ott tornyosul a szintén kategorizált Col d’Aspin, illetve a Col de Latrape kettőse is.

Lance Armstrong az összetett második helyén kezdte a napot. Az összetett állását úgy határozzák meg, hogy a versenyzők a különböző szakaszokon elért idejét összeadják, és akinek ez a legkevesebb, vagyis a legrövidebb idő alatt teljesítette az eddigi távot, az viselheti az élen állónak járó sárga trikót. Lance hátránya ekkor 5 perc 24 másodperc volt a franciák ünnepelt sztárja, Thomas Voeckler mögött. Ez az öt perc normál esetben tetemes előnynek számít, ám a Tour egy ilyen, kőkeménynek ígérkező napján könnyedén elolvadhat. Ebben az évben Armstrong legnagyobb riválisa a német Jan Ullrich volt, akinek minden esélye megvolt arra, hogy a hegyekben drasztikusan csökkentse hátrányát. Armstrong csapatának, a US Postalnak a taktikai terve egyértelmű volt: az éllovassal szemben csökkenteni, míg az üldözőkkel szemben növelni kell az időkülönbségeket.

Amint nekivágtak a napi penzumnak, a csapat nem is habozott sokáig, a mezőny elejére áll – Armstrongot az íratlan szabályoknak megfelelően védve. Ez azt jelenti, hogy nyolc ember felváltva viszi a tempót, miközben a kapitányukat bevédik, figyelve arra, hogy annak szélárnyékot biztosítva a legkevesebb energiát kelljen befektetnie. Minden csapatnak van első számú embere, aki általában az a versenyző, aki előzetesen a legesélyesebb az összetettben való jó szereplésre. Amikor egy kerékpáros megszerzi az élen állónak járó sárga trikót, akkor a csapata még az addiginál is komolyabb munkát kezd végezni annak érdekében, hogy megvédjék a trikót: fogják a szelet, különböző taktikai utasításokat végrehajtva próbálják nyomás alatt tartani a vetélytársakat, felváltva hátramennek a kísérőautóhoz frissítőért, stb. Azonban ekkortájt nem volt még egy olyan gárda, amely ennyire kiélezetten védte volna a kapitányát, mint a US Postal. Ellenben olyan vezér sem volt, aki ekkora hűséget és ilyen kemény munkát várt volna el, mint Lance.

Armstrong csapattársai végig jól dolgoztak, remek helyen tartották a mezőnyben, közel az élhez a US Postal vonatának végén, ott, ahol csúnyán szólva még a szél sem éri, és a bukás veszélye is minimális. Armstrong ebben a helyzetben a befektetendő energiájának a 30-60 százalékát tudta megspórolni.

A csoport, amelyet mezőnynek nevezünk, egy folyamatosan váltakozó amőba képét mutatja. Az amőba belsejében versenyzők könyökei, kerekei olykor-olykor összeérnek, próbál mindenki a számára legjobb pozícióba kerülni. Ezen a napon azonban nem volt túl sok idő a helyezkedésre, hisz 15 kilométert követően máris jött az első emelkedő. A US Postal már ekkor teljes iramot diktált, pedig ilyenkor a legtöbben még megpróbálnák tartogatni energiáikat. Már itt megtettek mindent azért, hogy leszakítsák a gyengébb, a hegymenetben rosszabb kerekeseket.

A taktikát a csapatvezető Johan Bruyneel határozta meg, aki hátulról a kísérőautóból vezényelte övéit. A televízión keresztül nézve is szembetűnő volt, hogy Bruyneel minden egyes megmozdulásra igazi karmesterként reagált. A hegyekhez közeledve Armstrong nagyon jól tudta, hogy ki az a négy embere, akikre az emelkedőkön a terhet pakolhatja: José Azevedo, George Hincapie, Floyd Landis és José Luis Rubiera kvartettje volt az.

Már 24 kilométerre a rajttól ott tornyosult Col de Portet d’Aspet közel hét kilométeres, de csak lankásan emelkedő kaptatója. A hegyet megkezdve a csapatoknak még keményebben kellett dolgozniuk. Armstrong alapjában véve nehezebb volt a társainál, hiszen 72 kilós versenysúlya átlagosan 20 százalékkal több volt, mint ellenfeleié. Ezt a súlyt pedig a hegyekre fel is kellett valahogyan cipelnie.

A „Kék Vonat”, ahogyan nevezték őket, ugyanolyan tempóban haladt felfelé, mint azt megelőzendően a síkon. A riválisok szépen, lassan kezdtek hátracsorogni, majd egyenként lemorzsolódni. Holland, belga, dán és orosz versenyzők, akik hazájukban hősök voltak, nemzeti bajnokok, és gépként súrolták teljesítményük határait, ezen a napon csak egyszerű amatőröknek tűntek. Az első hegy végére Armstrong kevesebb mint négy percre csökkentette Voeckler előnyét.

Egyre melegebb és melegebb lett. A versenyzők úgy fogyasztották a vizes kulacsokat, mint más a popcornt. Az egy óra alatt eldobált kulacsok bőséges szuvenírként szolgáltak az utak mellett álló százak számára. A kiváló baszk kerekes, Iban Mayo, aki előzetesen az összetett egyik esélyesének számított, egyszerűen megrogyott a következő, egyébként nem túl nehéznek titulát Col de Latrape-en. Mayo szenvedett, megálltak a lábai, majdhogynem ledőlt a kerékpárról. A narancsszínbe öltözött baszk szurkolók próbálták rávenni a folytatásra. Néhány csapattársa visszamaradt vele, és lényegében a szurkolók segítségével fel is tolták a hegyre.

Eközben a mezőny elején Armstrong úgy festett, mint aki éppen csak egy laza edzést végez. Remek ütemben haladt. A Postal csapata mintegy 15 km/h-s sebességgel húzott fel a hegyre, és ez a többi gárda számára nem volt éppen egészséges. Persze az amerikaiak utána az edzésekre és kiváló állóképességükre fogták a tempót, bár a legtöbb francia már ekkor gyanúval élt. Na és persze így volt ezzel a sajtó is.

A Col d’Agnesről történő lejtmenetkor, amikor már csak 50 kilométer volt hátra, mindössze negyven kerekes maradt elöl. Voeckler sem tudta tartani a lépést, így Armstrong mintegy 44 másodpercre megközelítette összetettben. Szemmel látható volt a csökkenő differencia, így Voeckler hirtelenjében túlságosan is vakmerővé vált. A szurkolók is belerezzentek, amikor Thomas csak centikre kerülte el az előtte tátongó szakadékot. Keményen küzdött, így az utolsó hegy lábánál minimálisan ugyan, de megtartotta előnyét. A Plateau de Beille ugyancsak hat kilométer hosszú, de meredeksége még gyalog is hatalmas próba elé állítja az embert. A US Postal továbbra is az élen robogott, harmincegynéhány kerekessel a nyakán. Mialatt mögöttük szinte mindenki szenvedett, addig ők nyugodtan, csukott szájjal tekertek felfelé.

George Hincapie vezette a karavánt. A szikár, hosszú kezekkel és lábakkal megáldott bringás New York közepén nőtt fel, ennek ellenére Armstrong egyik legfontosabb segítője volt az elmúlt öt Tour de France-győzelme során. A kettős ráadásul egymáshoz közel is lakott, így értelemszerűen rendre együtt is edzettek Spanyolországban. Lényegében „Big George” volt Lance egyik legjobb haverja. Remek versenyzési technikájának köszönhetően általában az utolsó emelkedő előtt ő volt az, aki vitte a tempót, magyarán ő adta meg a végső lökést. Armstrong még mindig pihenhetett, hisz Hincapie folyamatosan szaggatta le a vetélytársakat. Szinte minden versenyző az élre vágyott ekkor, de egyszerűen Hincapie volt a legjobb. Úgy elnyújtotta a mezőnyt, mint egy darab gumit, aztán hirtelenjében félreállt, amikor a valódi meredek kezdődött.

Kezdetben 6 százalékkal nyitott a kaptató, majd hirtelenjében 8 százalékra ugrott a meredeksége. Armstrongnak ekkor még három segítője is volt. A többiek közben szép lassan szakadoztak lefelé, ám Ullrich, a szögletes állú német, aki 1997-ben már megnyerte ezt a versenyt, igazi túlélőként tapadt Armstrong kerekére. Egy évvel korábban is az egykori NDK-sztár volt az amerikai legnagyobb kihívója a hegyekben.

A meleg nagy szerepet játszott ezen a napon, amelynek hatására a mezőny elkezdett lassulni, így eljött Floyd Landis ideje, aki remek ütemben mozgatta a sort. Armstrongnak lényegében sima útja volt felfelé. Landis magas volt ugyan, de hihetetlenül vékony, amolyan későn érő típus. 2002-ben csatlakozott a gárdához, és nagyon hamar második számú emberré lépett elő. Landis mountain bike-versenyzőként kezdte, mielőtt átnyergelt volna az országútra. Szív- és érrendszeri kapacitása rendkívüli volt, a csapat orvosai szerint még Armstrongénál is sokkal jobb értékekkel bírt. Ahogy haladt felfelé, érezte a kamerák tekintetét, tudta, hogy a kommentátorok éppen az ő tehetségéről beszélgetnek. A többi csapat is rendre körbeudvarolta, hiszen teljesítményével rendre bizonyította, hogy egy másik alakulatnál Armstrong egyik legnagyobb riválisa lehetne. Lance azonban csak arra használta őt, hogy a hegyeken támogassa, de sohasem értékelte társa egyéni ambícióit. A versenyzők szépen lassan, egyesével szivárogtak át a piros-fehér felfújható kapukon, amelyek a szakaszok utolsó kilométerein a hátralévő távot jelzik. Armstrong minden egyes kapunál előnyre tett szert. Két másodperc itt, három ott. A szurkolók a Plateau de Beille tetején – akik már órák óta rostokoltak fenn, hogy minél jobb helyük legyen – őrült buzdításba kezdtek. Egyesek a versenyzők mellett futva, torkuk szakadtából biztatták vagy éppen nem éppen oda illő jelzőkkel illették őket. „Doppingoló, doppingoló!” – kiáltották Armstrong felé azok a franciák, akik már akkor feltételezték, hogy ezt a teljesítményt csakis tiltott szerek használatával érheti el. A kerékpársportban a rajongók vagy imádnak, vagy utálnak, esetenként biztatnak, máskor szidalmaznak, és épp ennek a kettősségnek az elegye hatotta át a levegőt ez alkalommal is.

Landis kezdett fáradni, hiszen jó ideje vágta már elöl a szelet, végül átadta a vezetést csapattársának, José Luis Rubierának, ismertebb becenevén Checunak. A spanyol hegyimenő rendesen meghúzta a meredek kanyarulatot, megteremtve így Armstrong számára a lószolás lehetőségét, miközben a rajongók a színes zászlóáradat közepette buzdították őket: „Allez, Allez! Gyerünk, Gyerünk!”

Mintegy négy kilométerre a csúcstól Ullrich már 40 másodperces hátrányban volt, mialatt Voeckler 1 perc 41 másodpercet vesztett. A kerekesek áthaladtak a 3, majd a 2 kilométeres kapu alatt is. Armstrong már szinte minden ellenfelét leszakította, Ullrich addigra már csak emlékképként maradt meg, hisz teljes egészében megrogyott, így már több mint 6 percre volt leszakadva. A Tour de France megnyerése kézzel fogható közelségbe került.

Armstrong előtt csak egyetlen akadály maradt, a „gyilkos”, aki vadászott rá. Az olasz Ivan Basso, bár jócskán le volt maradva összetettben, mégis bízott a jó befejezésben. Armstrong és Basso együtt értek fel a csúcsra, ahol hirtelenjében kisimult az aszfalt. Kevesebb mint 500 méter volt már csak ekkor hátra, Armstrong kiállva a nyeregből billegett, minden egyes pedálfordulatnál Bassót figyelte. Tisztában volt vele, hogy innen nem veszítheti már el a Tourt, de mégis tapadt a talján kerekére. Mérgesnek tűnt, grimaszolt, miközben taposta a pedált. Minden másodpercet magának akart. Nemcsak nyerni szeretett volna, hanem teljes egészében megsemmisíteni az ellenfeleit.

Az utolsó métereken Lance lesprintelte az olaszt, és örömittasan csaphatott a levegőbe, hiszen több mint hat perc előnnyel érkezett meg a legnagyobb vetélytársai előtt. Bár egy hét még hátra volt, illetőleg két további hegyi szakasz is előttük tornyosult, mégis elkerülhetetlennek tűnt – hacsak valami nem várt katasztrófa nem jön közbe –, hogy ne nyerje meg zsinórban a hatodik Tourját is.

Mialatt a csapattársai a csapatbuszban rostokolva, forgalmi dugóban araszoltak lefelé a hegyről, addig Lance egy helikopter fedélzetén a barátnője, Sheryl Crow társaságában tért vissza a szállóba. Talán tisztában is volt vele, hogy abban a pillanatban ő a Föld egyik legirigyeltebb embere. Az aznapi teljesítménye nemcsak egyszerűen csodálatos és lélegzetelállító volt, hanem egy korszakalkotó pillanat az íródó legendában. Legyőzte a rákot, egy gyönyörű, egyben közismert barátnő állt az oldalán, miközben újra nagy fölénnyel verte el az európaiakat a saját játékukban.

A 21 napos verseny ezen pontján Armstrongnak nem volt már szüksége újabb szakaszgyőzelmekre ahhoz, hogy megnyerje a Tour de France-t. Lényegében verejtékek és megerőltetés nélkül kívánt eljutni Párizsba, ahol a győztesnek járó sárga trikóban szerette volna kortyolgatni a pezsgőt a legendás Champs-Élysées-n. Biztos akart lenni benne, hogy nincs olyan kerekes a mezőnyben, aki erről a címről álmodik, miközben Ő az uralkodó.

A következő néhány napban Armstrong folytatta erejének fitogtatását, miközben növelte a különbséget saját maga és kihívói között. Nyert még egy hegyi szakaszt Valréas és Villars-de-Lans között. Megnyerte a hegyi időfutamot – a versenyt az óra ellen – a legendásan meredek Alpe d’Huez tetejére, győzött a Le Bourg-d’Oisans–Le Grand-Bornand etapon, majd zárásként megnyerte az 55 kilométeres második kronót is Besançon városa körül.

Július 25-én, a verseny utolsó napján Armstrong összetettben már 6 perc 19 másodperces előnnyel vezetett. A mezőny a főváros egyik külső kerületéből Montereau-Fault-Yonne-ból rajtolt el. Mintegy 150 kilométer várt rájuk Párizs belvárosáig. A penzum nagyrészt Armstrong ünnepléséről szólt. Valaki a US Postal autójában kinyitott egy üveg pezsgőt, öntött egy pohárral, majd átadta a teljesen sárgában pompázó bajnoknak. Az egyik motoros operatőr előtt megízlelte újabb sikerének ízét, majd eldobva a poharat, két kezét a levegőbe emelve mutatta a hatos számot, utalva ezzel a zsinórban hatodik Tour de France-győzelmére.

Hat évvel később Floyd Landis már mintegy öt kilót magára szedve borúsan ült a székben. A vallomás előtt – amelyet amerikai kerékpáros előtte még sohasem tett meg – úgy festett, mint aki már egy hete nem borotválkozott. Vörösesbarna, vékony szakálla elfedte sápadt arcbőrét. Szemei vörösek voltak, vélhetően a kevés alvástól. Egyszerű farmert és egy kopott fehér pólót viselt. Nagyon sok minden történt a 2004-es Tour óta, amikor az egész Föld őt leste, hogy miként terelgeti Armstrongot a meredek hágók között. Ebben a hat esztendőben Landis előbb hőssé, majd mártírrá vált, végül gazemberré alacsonyodott le – most pedig egy teljesen megtört ember benyomását keltette. Készen állt arra, hogy elmondja a titkokat, miközben tisztában volt azzal, hogy ez teljes egészében megosztja majd a kerékpárosok társadalmát.

A kaliforniai Marina del Rey Marriott Hoteljének konferenciatermében ült, miközben fejben végigpörgette a 2004-es eseményeket. A szobában tartózkodó többi embert nem igazán hatották meg az országutak hőstettei. Az egyikük egy szövetségi ügynök, Jeff Novitzky – egy magas, kopaszodó bűnügyi nyomozó az Élelmiszer- és Gyógyszerellenőrző Hatóságtól, míg másikuk Travis Tygart, az Amerikai Antidopping Ügynökség egyik élen járó vezető személyisége volt. Ez utóbbi lényegében egy nonprofit csoport, amely egyfajta felügyeleti szervként jár el a sport tisztán tartása érdekében.

Amint megkezdődött Landis részéről ez a kifulladásig tartó, katartikus igazságmondás, az egykori hős hirtelenjében egyfajta koronatanúvá lépett elő. A meghallgatást nem rögzítették, de Novitzky és Tygart folyamatosan jegyzetelt. A sporttörténelem első olyan pillanata volt ez, amikor egy profi kerékpáros, egyike az egykori sztároknak – elsődleges szemtanúként fedve fel a legsúlyosabb titkokat – elmondja a teljes igazságot a doppingolásról.

Elmesélve a 2004-es Tour történetét, Landis előadta Tygartnak és Novitzkynak, hogy az egyik szakaszra utazva – néhány nappal az után, hogy Lance helikopterrel jött le a hegyről Sheryl Crow társaságában – az egész US Postal-csapat, beleértve Armstrongot is, egy elhagyatott hegyi úton araszolt a következő etap rajtjának közelében fekvő hotel irányába, amikor a busz hirtelenjében megállt. A sofőr, egy idősebb belga úriember gyorsan kitette az elakadásjelzőt, amelyet, ugyebár, akkor használunk, ha valamilyen műszaki hiba lép fel. „Nagyszerű, most meg mi van? A lábaink fájnak, a testünknek pihenésre lenne szüksége, mi meg itt ülünk a buszban az út szélén, és várjuk a francia autómentőket.” – gondolta magában Floyd.

Pillanatok múlva azonban mindenki számára leesett a tantusz, hiszen a gépjármű rövid idő alatt átalakult vértranszfúziós állomássá. Ahogyan már korábban is történt, valaki vagy valakik, legyen az a csapat szakácsa, vagy éppen a biztonsági ember, motorbiciklin meghozta a tasakokat. A műszaki hiba mindössze az újságírók, illetve a francia rendőrség megtévesztésére szolgált.

A sofőr látszólagosan elkezdett dolgozni a busz motorján, miközben a csapatorvosok szétválogatták a vérrel teli tasakokat, amelyeken különböző kódnevek szerepeltek. Egyes versenyzők a háziállataik neveit használták, mások kitalált becenevekkel éltek, de például Landis a saját nevével volt feltüntetve. Túlságosan is félt attól, hogy nehogy véletlenül más vérét kapja meg, hisz ez a hiba akár a halálához is vezethetett volna.

Landis leírta a két nyomozó számára – akik tátott szájjal füleltek – a kiválóan kiépített ultratitkos M.A.S.H. egységet. A beavatkozás során minden egyes versenyző, beleértve Armstrongot is, arccal felfelé lefeküdt a padlóra, miközben az orvosok bekötötték számukra a tasakokat. Ez a testhelyzet abban segített, hogy a vér minél gyorsabban a vénákba juthasson.

A kerékpárosok eléggé soványak voltak, napégettek, ám beesett arcúak, hisz az átlagon felüli erőkifejtés azért rendesen kiszívta őket. A vénáik és hajszálereik megdagadtak, a bőr kiemelkedett, inassá vált, hiszen az emberi szervezet a túltöltődés ellen így maximalizálja a vér áramlását. A versenyzők a Tour de France minden napján megszámlálhatatlan vörösvérsejtet használnak el, így csökkentve a test oxigénfelvevő-képességét. Az extrém fizikai igénybevétel hatására a szervezet belülről rengeteget veszít. A vérátömlesztés ellenben pontosan ellensúlyozza ezeket a folyamatokat. A vörösvértestek száma megsokszorozódik, lényegében ez olyan, mintha egy autót újra teletankolnánk.

Landis elmesélte azt is, hogy Armstrong tasakja ezen a napon viszonylag lassan ürült. Normál esetben a végén nyomta össze a zacskót, hogy minden egyes csepp a műanyagcsövön keresztül a helyére jusson. Ez alkalommal azonban Lance hamar kihúzta a tűt a karjából nem ügyelve az apró részletekre. Landis úgy vélte, hogy Armstrong valamiért vagy sietett, vagy egyszerűen csak nem érdekelte a dolog, hisz addigra már éppen elég nagy előnyre tett szert.

Landis azt is elmondta, hogy a US Postal-os évek alatt jött vissza a divatba a vérátömlesztés, kiváltva ezzel az egyéb doppingszerek használatát. Bár gyakorlatilag ez tiltott volt, de mégis egyfajta legitim dologként fogták fel, hisz az orvostudományban inkább használták jó célokra ezt, mint a más típusú tiltott szereket. A csapat egy Tour de France alatt általában két alkalommal élt ezzel a módszerrel, többnyire az első két hétben. Mivel a US Postal ebben az időszakban igencsak intenzív ellenőrzés alatt állt, ezért a kétszeri folyamat is igencsak sok veszélyt hordozott magában. Még jobban megnehezítette a dolgot, hogy a levett vér mindössze három hét erejéig maradt friss. Amint eltávolítják a vörösvértesteket a szervezetből, azok előbb elkezdenek sorvadni, majd egyszerűen szétpukkadnak. Alapjában véve nem tűnik rossz ötletnek, hogy közvetlenül a verseny előtt levegyék a vért, amely aztán később frissességet ad, ám stratégiailag nagy hiba, hogy ezzel a viadal első napjaiban gyengítik a testet.

Ahhoz, hogy minden versenyző, aki indul a Tour de France-on, két tasak vérrel rendelkezzen, nagyon komoly, bonyolult folyamaton kell átesnie, amely legalább egy hónapos tervezési procedúrát igényel. Az első vérvételre tavasszal vagy nyár elején kerül sor. A műanyag transzfúziós tasakokat aztán 1 fokon kell a hűtőben tárolni, azért, hogy megőrizzék értékességüket fagyasztás nélkül is. Aztán hetente, egészen a Tour de France rajtjáig az orvosok újabb és újabb vért vesznek le, miközben a régit visszaadják. Ez az állandó cserebere biztosítja, hogy a hűtött vér végig friss maradjon, a versenyzők vörösvértestei pedig ne kerüljenek az úgynevezett „stressz” szakaszba, hanem tartsák fenn az állandósult folyamatot.

Röviddel a Tour rajtja előtt a csapat a vért becsempészte Franciaországba, egy meg nem nevezett helyre. A tasakokat általában motorbiciklin, hűtőtáskákban szállították. Az egyik legmegbízhatóbb szállító Philippe Maire volt, aki aztán később, minő meglepő, Trek márkakereskedést nyitott Dél-Franciaországban.

Ez a fajta titkos ügyködés 2001 derekán kezdődött, amikor Armstrong elindult a szupersztár státus felé. A logisztika kidolgozása a csapat szakácsának, Geert „Duffy” Duffeleernek volt a feladata. Duffy remek szakács volt – bolognai spagettije például mind a mai napig egyedülálló –, ám hamar átkerült a sötét oldalra. Landis szerint a csapat másik nagy feketepiaci szereplője az egyik szerelő, Julien De Vriese lett. Duffeleer és De Vriese felelt a csapat nem használt kerékpárjaiért, amelyeket belga kisboltoknak számla nélkül adtak el. Az ebből befolyt pénzből aztán már tudták rendezni a tiltott teljesítményfokozó-szerek fű alatt történő beszerzését.

A 2004-es Tour de France alatt Landis elmondása szerint Duffy teljesen paranoiássá vált. Egy héttel a buszos vérátömlesztés előtt vagy talán még korábban, a július 12-ei első pihenőnapon azt tanácsolta a versenyzőknek, hogy mindenki vizsgálja át a szobáját az esetleges rendőrségi lehallgató-berendezések kapcsán. Annyira aggódott, hogy amikor megérkezett a csapatbusz a szálloda parkolójába, szabályszerűen megakadályozta a versenyzőket abban, hogy leszálljanak a gépjárműről egészen addig, amíg ő Bruyneellel meg nem vitatta a dolgot. A két ember a közeli mezőre sétált, feltehetőleg az esetleges lehallgató készülékek elkerülése érdekében, azonban figyelve arra, hogy végig a busz látószögében maradjanak. Landis nem hallhatta, hogy miről beszélnek, de Duffy és Bruyneel nagyon aggódhatott valami miatt, ami a doppingolással volt összefüggésben.

Aztán csak megállapodtak abban, hogy minden rendben van, így megszállhatott a csapat az adott hotelben. Délután a versenyzők az egyik szoba előtt gyülekeztek. A szoba valamennyi nyílása le volt ragasztva abból a célból, hogy elkerüljenek minden esetleges megfigyelő-berendezést, ráadásul a szobában nem lehetett beszélni sem. Minden egyes versenyző megkapta a maga vérátömlesztését, mialatt biztonsági őrök álltak sorfalat az előszobában. Később Bruyneel apró pici darabokra vagdosta a műanyag zacskókat, és lehúzta őket a WC-n. A második vérátömlesztésre egy héttel később került sor, ám akkor úgy határoztak, hogy túlságosan nagy kockázatot jelentene ismételten egy hotelben végezni azt, épp ezért zajlott le a már fentebb leírt módon, a buszon.

Mialatt Landis elmesélte ezt a történetet, a Marriott Hotel konferenciatermében teljes csönd honolt. Floyd hangján kívül mindössze a tollak sistergése hallatszott. Novitzky éveken keresztül vizsgálódott doppingügyeket illetően a tengerentúli baseball- (MLB), illetve amerikaifootball-ligában (NFL), Tygart pedig már több mint egy évtizedet szentelt az életéből a teljesítményfokozó-szerek elleni harcra. A két férfi úgy gondolta, hogy korábban már mindent hallottak, mégis ez volt a legélénkebb kép, amelyet valaha kaphattak egy professzionális sportág titkos dolgairól. Mintegy hat órán keresztül faggatták Landist, próbálták megérteni a részleteket, illetve különböző kontextusok alapján összerakni a dolgokat, aztán másnap még két órán át folytatták a kérdezősködést.

A két interjú végeztével Tygart és Novitzky úgy gondolta, hogy megértette, hogyan is zajlott a doppingolás mechanizmusa a US Postal csapatánál, illetve versenyzőinél. Hinni akartak Landisnek, de nagyon jól tudták, hogy a vallomását nem a jó ügy érdekében tette meg. Sajnos azonban ily módon nem tudták alátámasztani a történetet, mivel tisztában voltak vele, hogy Landis szavahihetetlen tanúnak tűnik. Végtére is már hat év telt el a 2004-es Tour óta, és ez alatt az idő alatt úton-útfélen hangoztatta ártatlanságát, könyvet írt arról, hogy ő bizony tisztán versenyzett, illetőleg ajándékokkal és adományokkal halmozta el azokat, akik támogatták őt. Tygart és Novitzky tudta, hogy ha ismételten meghallgatnák, akkor vélhetően már egy másik történetet kapnának.

A nyomozók számára is kérdéses maradt: vajon most éppen mi lehet Landis motivációja? Miért most jön elő a történettel? Miért jó ez neki? Egy dolgot láttak, mégpedig azt, hogy Landis élete romokban hever. A pozitív tesztjét követően szétmentek a feleségével, és egy kis mobilházba költözött Idyllwild környékére, Dél-Kalifornia egy olyan részére, amely tele van hippikkel, fegyverekkel és a társadalom peremére lecsúszott alakokkal. Sőt egyes pletykák szerint az évek alatt masszívan elkezdett inni is. Talán amibe kapaszkodhattak, hogy a kapcsolata Armstronggal igencsak keserű szájízzel ért véget, amit Landis nagyon is jól dokumentált. Floyd háttere így összességében eléggé ingatag volt, ezért Tygart és Novitzky következő feladata az lett, hogy minden tényt, minden részletet és minden egyes állítást alátámasszanak más források útján is.

De ki mással is beszélhetnének?