LORA LEIGH

Buja szándékok

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Lora Leigh: Nauti Intentions

Fordította

BOGNÁR KRISZTINA

Különleges köszönet jár Natalie-nak.

Te segítesz megőrizni a józan eszem,
és ezért nem tudok elég hálás lenni.

Többet teszel, mint bárki kívánhatná, és megkönnyíted az életet.

Végtelenül becsüllek ezért.

Mindenért, amit teszel, hálás köszönet!

PROLÓGUS

Janey Mackay már akkor tudhatta volna, hogy valami nem stimmel, amikor Dayle Mackay, a pasas, aki a fogantatásakor a spermadonor szerepét játszotta, üzenetet hagyott a mobilján: Natches, Janey bátyja megsérült, úgyhogy azonnal menjen haza.

Okosabb lett volna felhívnia valakit, de kit hívhatott volna? Dayle gondoskodott róla, hogy amennyire csak lehet, elszigetelje Janey-t a család többi tagjától. Bentlakásos lányiskolába járt, aztán a főiskolán kollégiumban lakott, de tudta, hogy még ott is figyelik. Mindig figyelték.

Gyanút kellett volna fognia, Dayle ugyanis gyűlölte Natchest, saját egyetlen fiát. Annyira gyűlölte és olyan iszonyatosan félt tőle, hogy Janey tudta: ez az egyetlen oka annak, hogy ő egyetemre járhat, és nem kényszerítették hozzá az apja valamelyik fanatikus barátjához. Vagy hogy nem halt meg, mert akkor inkább öngyilkos lett volna.

De nem halt meg. Csak Natches járt a fejében, a bátyja, akit soha nem ismerhetett meg igazán, de akiről mindig tudta, hogy védelmezi. Tudta, mert a testvére az évek során valamiképpen mindig eljuttatta hozzá a kis üzeneteit. Megtalálta a módját, hogy kapcsolatba lépjen vele, és tudassa, számíthat rá, ha szüksége lenne rá.

Szüksége volt rá. De nem életre-halálra, azt pedig tudta, ha szembeszegül Dayle Mackayjel, és nyíltan Natchest választja vele szemben, akkor vér fog folyni. Alighanem a bátyja vére.

Az apja helyet foglalt Janey-nek egy éjszakai járatra, hogy Lexingtonba repüljön a Kaliforniai Egyetemről, ahová kénytelen volt elengedni a lányát. Janey éjfél után érkezett, Dayle és a lány nagynénje, Nadine pedig vártak rá.

Azután a dolgok egy kicsit ködössé váltak. Ennek lehetett némi köze ahhoz a rossz szagú rongyhoz, amit Nadine a szájára és az orrára szorított, amikor már úton voltak Somerset felé. Vagy azokhoz a pirulákhoz, amiket Dayle nyomott le a torkán, még mielőtt ellenállhatott volna, amikor később kicsit magához tért.

Igen, egészen biztos volt benne, hogy ez az oka. És úgy tűnt, nem tudja eléggé kitisztítani a fejét, hogy gondolkodjon. Gondolkodnia kell. Dayle egy szörnyeteg, torz lelkű és gonosz, Nadine pedig a tökéletes társa.

Dayle a „lelki társának” nevezte a nővérét.

Janey a plafonra meredt az ágy fölött, amelyre ólomsúllyal nehezedett a teste. Nem kötözték le, de nem is kellett rögzíteniük; bármit adtak is neki, olyan lomhává és tehetetlenné tették, hogy meg sem tudott mozdulni.

Érezte a könnyeket legördülni az arcán, pedig nem akart sírni. Szégyen szorította össze a gyomrát, émelygett, a bőrét pedig mintha csúszómászók lepték volna el az elmúlt órák irtózatától.

Nem könyörgött.

Gyakran elképzelte, milyen lenne, ha az apja valami ennyire aljas dolgot tenne vele – és igen, volt, amikor számított is rá –, és mindig úgy képzelte, hogy könyörögne. „Apucinak” hívná, és esdekelne, hogy hagyja abba.

De a szavak megakadtak a torkán. Bámulta a plafont, gyűlölte az apját, gyűlölte a nagynénjét. Gyűlölte annak a dögnek a kezét, ahogy hozzáért.

Csendes zokogás rázta. Az apja hagyta, hogy az a vén boszorkány hozzáérjen. Derűs engedékenységgel nevetett, amikor Nadine kislányként kérlelte, hadd szórakozzon, „na, csak egy kicsit”.

Mintha Janey valami játékszer lenne. Játék, amelyet használnak.

Nadine-nak nem volt ideje túl sok mindenre, de a lány attól a kevéstől is rosszul lett. Kis híján lehányta a rohadékot.

A párnába fúrta a fejét, és megpróbálta felszárítani a könnyeit. Nem akarta, hogy Nadine vagy Dayle sírni lássa. Hogy megtudják, mekkora fájdalmat okoztak neki. Az csak még jobban felhergelné őket. A szenvedésétől valósággal kivirultak, élvezték, hatalommal ruházta fel őket.

Abba kell hagynia a sírást. Át kell verekednie magát a mindent elborító ködön, amely teljesen összezavarja a gondolkodását. Muszáj felkelnie. Ha képes lenne felkelni, akkor ki tudna menni innen. Segítséget találhatna. Ha ki tudna jutni innen, Alex háza már nem lenne olyan messze. Alex segítene rajta. Ő elvinné Natcheshez, és Natches megszabadítaná ettől az egésztől.

Zokogni kezdett a gondolatra. Alex vigyázna rá, talán még át is karolná. Milyen jólesne. Csak egyetlen percre, csak annyira, hogy érezze, biztonságban van. Volt Alexben valami, valami, ami felforrósította a szívét az éjszaka közepén, amikor fázott és egyedül volt.

Újra kitört belőle a zokogás. Megesküdött volna, hogy ebben a pillanatban hallja Natches hangját. Hallucinál, nincs más magyarázat. Jó ég, muszáj kijutnia innen, mielőtt még többet belediktálnak abból az átkozott szerből. Hideg veríték öntötte el, ahogy próbálta munkára bírni a végtagjait, s legalább annyira kitisztítani a fejét, hogy mozgásra kényszerítse a lábát és a karját.

Ha itt marad, valami biztos, hogy történik Natchesszel. Hallotta, ahogy beszéltek róla. Arra nem emlékezett, mi történne vele, de nem hagyhatta, hogy bántsák. Natches megvédte, ő volt a bátyja. És Janey szerette őt.

Zihálva lélegzett, izzadtság csorgott az arcán, de sikerült az ágy szélére gurulnia. A padló mintha kilométerekre lett volna alatta.

A pokol.

Nagyot nyelt, és kipislogta az izzadságot a szeméből. Képes rá. Ha oda tudott gördülni az ágy szélére, akkor képes lesz felállni arra a nyomorult lábára. Meg tudja csinálni.

Kényszerítette magát, hogy elhiggye, képes rá. Bár úgy tűnt, mintha évekbe telt volna, sikerült felülnie, szédelegve, visszanyelve a gyomrából felkívánkozó epét, miközben forgott vele a szoba.

Igen, ez az!

Képes volt rá. Érezte, hogy a lába a padlót éri. Nagy nehezen lehúzkodta magán a pólót, hogy eltakarja a mellét, miközben beleremegett az emlékbe, miért is volt feltűrve.

Csak ezt ne, hányni fog, ha most erre kell gondolnia.

Janey lassan, egészen lassan megrázta a fejét. A köd egy kicsit ritkult. Minden erejét összeszedte, hogy sikerüljön lábra állnia – és térdre esett.

A francba, ez fájt.

Visszanyelt egy nyögést, levegő után kapkodott, és az ágy szélébe kapaszkodva felhúzta magát. Megbotlott; a bokája majdnem összecsuklott. Olyan távolinak tűnt az ajtó. De tudta, hogy nincs messze, csak el kell jutnia odáig.

Natches. Natchesre kell gondolnia. Az éjszakára, amikor Dayle szinte eszméletlenre verte a bátyját, míg Natchesből ömleni kezdett a vér és majdnem elájult, miközben a húgát próbálta védelmezni. Megóvta őt. Most Janey-nek kell megvédenie a testvérét.

Odaért a komódhoz, jó erősen megkapaszkodott benne, és igyekezett előre haladni. Éppen a sarkáig ért, amikor nyílt az ajtó, és ott állt Nadine. Meglepődött, de láthatóan mulattatta a helyzet.

– Nahát, szia, kicsi lány – a súrlódás zaja mintha a gonosz hangja lett volna, ahogy nagynénje végigsimította a kezét a ruháján. Janey nézte, az epe újra feltolult a torkába. Hát nem lenne csodálatos bosszú, ha Nadine szeme láttára összehányná a hófehér szőnyeget?

Nadine odament az ajtó melletti szekrényhez, és kihúzott egy fiókot. Janey lélegzetvétele zokogásba ment át. Ne sírj. Ne sírj. Ha meg akarják ölni, a sírás mit sem ér.

– Gyerünk, édes. – Nadine egyre közelebb ért hozzá, és ő nem tudott elfutni.

Megbotlott, miközben próbált menekülni a vén boszorkánytól. Nadine meglepően erős volt, karja kampóként görbült Janey nyakára, fojtogatta, miközben felhúzta magához.

– Fincsi vagy, Janey – lehelt a fülébe Nadine. – Na, gyere, menjünk, lássuk jó fiú lesz-e Natches. Ha igen, akkor biztonságban vagy, és nem esik bántódásod. Ha nem… – A fegyver csövét Janey nyakához szorította, és kivezette a lányt a szobából. – Ha nem, akkor pont úgy fogom szétdurrantani a fejecskédet, ahogy az a szemétláda tette a Johnnyéval. Valami márpedig azt súgja, hogy szét fogom durrantani a kis fejedet, szivi.

Janey megbotlott, az oldalában durva csípést érzett. Mire megálltak, a köd émelygéssel és szédüléssel keveredve újra mindent beborított.

Hallotta Natchest, de nem látta. A szoba túloldalán lévő ablakra pillantott. Pislogott, és megpróbált fokuszálni. A világ legszűkebb nyílását vette észre Nadine függönyén, egy icipici rést, és most oda koncentrált. Hallotta, ahogy Natches beszél. A hangja olyan kimerült volt, annyira lemondó. Az egész Janey hibája. Pislogott. Minden az ő hibája. Ha sejtette volna.

Megint pislogott, amikor valami megmoccant. A függönyre összpontosított, és majdnem elmosolyodott a képzelete szárnyalásától. A drog, amit az apja lenyomott a torkán, miután tegnap éjjel megérkeztek, valami iszonyat jó cucc lehetett. Mert Janey most már hallucinált.

Alex.

Alex ott volt annak a háznak a tetején, amely a lány látóterében volt. Márpedig Alex nem mászkál háztetőkre, és nem fekszik le rájuk. Janey nézte, és egyértelműen felismerte őt. Ahhoz túl messze volt, hogy kivegye a férfi a vonásait, de hát ez az ő hallucinációja – tudja, kit lát.

Alex a karjára hajtotta a fejét, és Janey azt képzelte, találkozik a tekintetük. Ahogy néha megálmodta. Hogy Alex mellette fekszik, és néz rá azzal a sötétszürke szemével.

Puff!

Hallotta a hangot, érezte, hogy valami ráfröccsen, és már zuhant is. Elesett. Összekuporodott a földön, feje fölött dühödt üvöltés visszhangzott.

Körmét a szőnyegbe mélyesztette, és vér szaga csapta meg az orrát. Az ő vére volt? Jó ég, azt sem venné észre, ha épp levágnák a fejét. Ne drogozz. Most értette meg, miért. Ez valami veszettül kemény anyag lehet. Rá kell jönnie, mi az isten történik.

Megpróbálta megrázni a fejét, de képtelen volt megmozdulni. Csak feküdt, és érezte Nadine-t maga mögött mint egy hányingert keltő terhet. Dög. Valakinek szét kellene durrantania a fejecskéjét. Olyan, mint egy veszett kutya, muszáj marcangolnia valamit. Vagy valakit.

Zokogás készülődött Janey torkában, Nadine harapásainak emléke tüzes vasként égette.

Ha elhányná magát, akkor belerúgna ebbe a rohadékba, amint esélye lenne rá. Janey utált hányni. Gyűlölte, ha rosszul van. A szőnyegbe mélyesztette a körmét, és megpróbálta odább vonszolni magát.

Szilánkosra törő üveg zaja, dühödt kiáltások, hörgések, nyögések – villództak körülötte a hangok. Szirénákat hallott, árnyak mozogtak. Talán ha behunyná a szemét, csak egy percre. Csak egyetlen percre…

Alexander Jansen őrnagy átrobogott a folyosón a földön fekvő két nőhöz. Nadine Grace halott volt. Koponyája hátsó részének darabjai szétszóródtak a szobában. Karja még mindig bilincsbe fogta Janey Mackay nyakát, a fegyver mellette hevert.

Alex odább rúgta a fegyvert, közben gyorsan ellenőrizte, hol tart Natches küzdelme Dayle Mackayjel. A fiatalabb állt nyerésre; a házat körülvették, és rendőrtisztek nyüzsögtek a szoba bejáratánál. Kézben tartották az eseményeket.

Dayle Mackay elárulta a családját és a hazáját. Egy bennszülött terrorista, aki részt vett négy katonai rakéta elrablásában, és közrejátszott az őket szállító katona halálában. A fegyvert segített terroristáknak eladni, és a saját kormánya ellen szőtt összeesküvést a csoporttal, amelynek dolgozott. A nemzet fővárosa ellen terveztek merényletet.

Dayle-ben nem volt megbánás, soha nem adta a legkisebb jelét sem. Őt lekapcsolni és szétverni a szervezetet, amelynek tagja, ez Alex pályájának csúcspontját jelentette volna, annál is inkább, mivel szívből gyűlölte a mocsok disznó Dayle-t. Viszont amit Alex a férfi lánya iránt érzett, az távolról sem emlékeztetett a gyűlöletre.

Janey.

A rohadt életbe, reszket a keze.

Letérdelt a lány mellé, és mielőtt a karjába emelte, gyorsan ellenőrizte, nincs-e Janey-n törés vagy más sérülés.

Az őrnagyon hullámokban csapott át a fájdalom, és összeszorította a gyomrát. A lány olyan kicsinek tűnt. Alig 165 centi, telifröcskölve vérrel, hosszú fekete haja szétterülve körülötte. Arca hófehér, a tekintete zavaros, de a szeme nyitva.

– Alex – a lány a nevét suttogta. Talán próbál közelebb kúszni Alexhez?

A férfi több halált látott, mint bárkinek szabad lenne egész életében, de soha semmi nem ütötte úgy szíven, mint most Janey látványa.

Gyorsan ellenőrizte a területet, tekintete találkozott az egyik titkos ügynökével. Chaya Dane, Natches kedvese. A nő éppen kocsit hívott, hogy azonnal indulhassanak a kórházba.

Alex megfordult, és visszaszaladt a ház végébe a lányhoz. Ahogy Janey átölelte, az őrnagyot olyan érzések öntötték el, amilyeneket nem akart érezni. Düh, gyász, veszteség, és a pokolba vele, magány. Mert hagyta, hogy ez megtörténjen. Meg kellett volna bizonyosodnia róla, hogy a lány iskolában van. Vigyáznia kellett volna Janey-re.

Egy autó fülsértő csikorgással fékezett a ház előtt, miközben Alex Janey-vel a karjában átszökellt az udvaron, mesterlövészpuskája a hátát verdeste.

– Őrnagy, ide! – egyik embere pattant elő a kocsiból, a hátsó ajtóhoz rohant, és feltépte. A másik ezalatt elvette Alextől puskát, és visszaült a kormány mögé. Alex beemelte Janey-t a hátsó ülésre, és ő is becsusszant.

Egyik kezével a mellkasához vonta Janey fejét. A lány olyan gyenge volt, hogy nem bírta tartani magát.

– Foglak, Janey. – Kisöpörte a hajzuhatagot a lány vérrel összefröcskölt arcából, és a szemét vizsgálta. Tág pupillák, zavaros tekintet.

– Hallucinálok – motyogta a lány.

– Oké, csak nyugodtan – mormolta Alex a lány pulzusát számolva.

– Megcsókolsz.

Alex megdermedt. Tekintete próbált a lány ködös szemének mélyére hatolni.

– Tessék?

– Hallucinálok – a lány hangja megbicsaklott, a szavak összefolytak. – Csókolj meg. Csak nyugodtan. Most mondtad. – A kocsi keresztülrobogott a városon, üvöltő szirénával száguldva a kórház felé.

– Janey.

– Nyugodtan – a lány szemét ellepték a könnyek. – Nem kell mindennek olyan szörnyűnek lennie, ugye?

Ó, uramisten. A férfi úgy érezte, meghasad a szíve. Alex nem ismert félelmet, kemény fából faragták, mégis, ez a törékeny, fiatal nő a legegyszerűbb kérésével rabul ejtette a szívét.

– Amit csak kívánsz, Janey.

Nem törődött a sofőrrel. Két kezébe fogta a lány arcát, nézte azt a tökéletes, szépséges száját. Halvány rózsaszínű, az alsó ajka buja és kívánatos. Megérintette a hüvelykujjával, aztán lehajolt, hogy megajándékozza valamivel, ami nem olyan szörnyű. Valamivel, ami nem okoz fájdalmat neki.

Szája némán érintette a lányét, és Alex ráébredt, hogy ebből soha nem lesz elég. Ennek az emlékével nem fogja beérni. El akart merülni a gyönyörű, forró ajkak között, érezni akarta, ahogy a lány vele együtt mozog, ahogy a teste hozzáfeszül, olyan sóvárgással, amit ő maga érzett a nő iránt.

A könnyű csók sóhajt csalt elő a lányból, a pillái megrebbentek, ahogy kinyitotta a szemét, és álmosan és bódultan a férfi tekintetét kereste. Világoszöld íriszét szinte teljesen kitöltötte a tág pupilla. Bármit erőszakoltak is belé, nagyon ütős anyag lehetett, túl sok Janey-nek. Hiszen olyan átkozottul törékeny.

– Őrmester, mi ez csigatempó? – csattant fel Alex, ismét a mellére vonva Janey-t, s közben észrevette, hogy a hangja a megszokott hűvös, kemény tónusról reszelősre váltott. – Taposson már rá arra az istenverte gázpedálra!

– Erős a forgalom, őrnagy – válaszolta az őrmester, de tövig nyomta a gázt, és sorra húzott el a kocsik mellett.

– Húzzon bele, őrmester! – Alex lenézett Janey-re. A lány szeme csukva volt, lélegzete szinte elhalt. Egyre gyengébben vert a pulzusa. – Édes Istenem – suttogta Alex, inkább magának, mint az őrmesternek, aki beleadott apait-anyait. – Gyorsan. Gyorsan.

Túl sokáig várt. Távolról figyelte a lányt, segített Natchesnek megvédeni őt. Nem azért, mert Natches a barátja volt, és nem is azért, mert Crista, a húga Natches unokabátyjának, Dawgnak a felesége. Azért vigyázott Janey-re, mert ez olyasmi, amit egyszerűen nem tudott nem tenni. Mert aljas. Egy gazember. Nyilvánvalóan sokkal romlottabb, mint valaha is hitte volna magáról.

Mert figyelte a lányt, amióta Janey tizenhét éves lett, sóvárgott utána, és tudta, isten bocsássa meg, de tudta, hogy ha a lány most ezt túléli, többé nem lesz képes távol tartani magát tőle, ha legközelebb alkalma lesz megérinteni.

Janey huszonhárom éves volt. Ő maga harminchét. Idősebb, mint a lány bátyja, majdnem elég idős ahhoz, hogy az apja lehessen. És rosszul volt ettől, mert abban aztán nem volt semmi atyai, semmi testvéri, sem baráti, vagy bármilyen más módon plátói, amit a lány iránt érzett.

Ez halálra rémítette.

Janey képes volt megérinteni. Ez olyasmi volt, amit a férfi a húgán kívül nem engedett meg senki emberfiának, már nagyon sok éve. Senki nem háborgathatta Alex Jansen lelkét.

Egészen addig, amíg hat évvel ezelőtt Janey Mackay rá nem vetette azt a gyönyörű zöld tekintetét, és csókot nem dobott neki távolról. A lány többnyire komor vonásai hirtelen csintalanná váltak, nevetés, jókedv és élet táncolt az arcán. Alex pedig már akkor tudta ugyanazt, amivel most is tisztában volt. Hogy neki annyi.

Mert Natches kinyírná.

EGY

Hat hónappal később

Janey a recepciós pult előtt állt, arckifejezését gondosan nyájasra igazította, tökéletesen uralva a testét. Rengeteget tanult az önuralomról az elmúlt öt hónapban. Biztos volt benne, hogy ez fel is készítette erre az estére.

Alex Jansen.

Nagyobb erőfeszítésébe került a férfi szemébe néznie és rámosolyognia, mint gondolta volna.

– Alex, kész az asztalod – mosolygott udvariasan, keményen állva a másik pillantását, aztán odabiccentett a férfi partnerének. Valami bögyös szőke cicababa volt, és úgy volt felöltözve, mintha New York kellős közepén lennének, nem pedig Kentuckyban. Lábszárközépig érő fekete selyemruha? Jesszusom. Ezt a nőt meg hol szedte fel?

Janey dühös volt. Tisztában volt vele, hogy erről van szó. Újra szembenézni Alexszel, azok után, ami hat hónapja történt, nem volt könnyű. Átkozottul nehéz volt.

– Janey, milyen remekül nézel ki. – A férfi széles, érzéki szája félmosolyra görbült. Telt ajak. Egyáltalán a férfi emlékszik rá, hogy azt az ajkat az övéhez érintette, amikor ő úgy könyörgött érte?

– Te pedig úgy festesz, mint aki szépen gyógyul – Janey felmarkolt két étlapot.

– Odaadóan ápolom – búgta vörös ajkát biggyesztve a Marilyn Monroe-utánzat.

– Remek – újabb hűvös, udvarias mosolyt villantott rájuk. – Megmutatom az asztalt.

– Ugye privát asztalt foglaltál, Alex drágám? – a szőke úgy dorombolt, hogy az egy macskának is becsületére vált volna.

– Azok már foglaltak voltak, Catherine – dörmögte Alex. – Azt hittem, említettem.

Janey gerincén borzongás futott végig a hangja hallatán. Ez baj. Semmiféle reakciót nem volna szabad kiváltania belőle egy olyan férfinak, aki úgysem lehet az övé.

– Csak a megfelelő méretű borravalón múlik – nevetett Catherine selymes, önelégült kacagással, miközben Janey odavezette őket a kicsiny asztalhoz, amely le volt foglalva Alex és partnere számára.

– A felszolgáló neve Tina. Jó étvágyat – Janey kissé kényszeredetten rájuk mosolygott, és megdermedt, amikor Catherine ujjai megérintették a csuklóját.

– Ez az asztal nem lesz jó – szűrte a foga közt Catherine, miközben egy ötvendollárost csúsztatott oda neki. – Ugye megoldod nekünk?

Janey az ötvenesre bámult, aztán a nőre, aztán Alexre, aki elsötétülő tekintettel, némán figyelte a jelenetet.

– Sajnálom – Janey alig észrevehetően összerázkódva elhúzódott a másik nő érintése elől. – Ez a legjobb asztalunk. Jó étvágyat.

– Talán másik helyet kellene keresnünk a vacsorához, Alex. – Catherine mosolya jéghideg volt.

– Természetesen, ha itt nem megfelelő. – Janey bólintott Alexnek. – Elintézem, hogy ne kelljen fizetni a foglalás lemondásáért, Alex.

– Catherine azt csinál, amit akar – vonta meg széles vállát a férfi. – Én maradok.

Catherine lebiggyesztette az ajkát, de amikor Alex kihúzta a székét, vérig sértve leült, és szempillái alól éles pillantást vetett Janey-re. Kék szeméből sütött a harag.

– Máris küldöm Tinát – bólintott Janey. – Jó étvágyat.

– Elég beképzelt ahhoz képest, hogy egy áruló lánya – hallotta Janey Catherine fortyogását.

Továbbment. Belül rázkódott, érezte, ahogy valami kúszik felfelé a mellkasába, és kegyetlen karmokkal beleváj.

– Tina, légy szíves…

– Nem maradunk itt.

Janey megpördült, amikor Alex megérintette a karját. A férfi dühösnek tűnt. Szürke szemével sötéten nézett, szemöldökét összeráncolta, az orrlyuka kitágult. Janey a férfi háta mögé lesett. Catherine elvörösödött mérgében.

– Ha ilyen sokat jelent neked, akkor jobb is, ha itt maradsz, Alex – vetette oda megvetően a szőke. – Bár szerintem egy ilyen pasi, mint te, ennél jobbat érdemelne. Éljen a hazaszeretet.

Alex állkapcsa megfeszült. Keze előrelendült, szorosan megmarkolta Catherine csuklóját.

– Sajnálom, Janey – mondta halkan. – Többé nem fordul elő.

– Dehogyisnem – Janey mereven mosolygott. – Többször is megtörténik egy este alatt, Alex. De abban legalább biztos lehetek, hogy nem marad üres az asztal. – Odabiccentett Catherine-nek. – Jó éjszakát.

Elfordult tőlük, kihúzta a nevüket a listáról, és lehajtott fejjel állt, miközben Alex az ajtó felé vonszolta Catherine-t.

Csak annyira emelte fel a tekintetét, hogy még éppen láthassa azt a nagyszerű férfihátsót. Mindent megtett, hogy megőrizze a nyugalmát, hogy összeszedett legyen, és kifogástalanul végezze a dolgát az étteremben, de van az a látvány, amelyet egy nő nem hagy ki. Függetlenül attól, milyen kényelmetlenül érezte magát attól, hogy egy másik nővel látta Alexet. Vagy talán több volt ez, mint kényelmetlen. Pokolian dühös volt, bár nem volt hozzá joga, hogy az legyen. Fájt neki, és már megint: nem volt joga így érezni.

Egyetlen csók volt csupán, azért, mert ő könyörgött érte. Mert a férfi megsajnálta. Márpedig Janey semmit sem akart kevésbé, mint hogy Alex Jansen sajnálja.

– Mackay kisassszony, egy pár várakozik a recepciónál már néhány perce, asztalt szeretnének – jött ki a vendéglő menedzsere, Hoyt Napier a kassza mögül.

Hoyt nem sokkal volt magasabb, mint Janey magas sarkúban. Nem egészen 180 centis, karcsú, sötét hajú fiatalember. Huszonnégy éves, és nem egyszer volt Janey mentőangyala, időnként rátámadó melankolikus hangulata ellenére. Mélybarna szemét sűrű sötét pillák szegélyezték, dohánybarna haját gondosan hátrafésülte magas homlokából. Hoyt, valamint Janey bátyjának fogadott fia, Faisal segített a lánynak megőrizni az ép eszét.

Hoyt körül minden rendezett volt. A haja, a ruhái, ahogy segített a nőnek üzemeltetni az éttermet, és ahogy igyekezett őt megvédeni a rosszindulatú megjegyzésektől, amelyeknek Janey gyakorta céltáblája volt. Úgy tűnt, még Hoyt anyja, Augusta sincs elragadtatva attól, hogy Janey hazajött.

– Akkor szólj nekik, hogy van egy asztalunk a számukra – bólintott Janey, aztán visszafordult a vendégkönyvhöz, és tépelődve meredt Alex áthúzott nevére.

Nem volt idő töprengeni a történteken vagy a nőn, akivel Alex érkezett. Ám ez nem akadályozta meg Janey-t abban, hogy pontosan ezt tegye. Hogy elképzelje a férfit a dögös szőkével. Janey tudta, hogy Alex haragszik a nőre, de Catherine majd addig dorombol, míg a férfi elfeledkezik a dühéről, ebben Janey biztos volt.

Miért kínozta ez a gondolat olyan pokolian, hogy az este további részét még nehezebben viselte, mint általában? Ahogy Alexnek mondta, nem ez volt az első rosszindulatú megjegyzés aznap este, amit hallania kellett, és nem is az utolsó. Egy áruló lánya volt, egy olyan férfié, akinek sikerült átvernie az egész világot, és elhitetnie mindenkivel, hogy hazaszerető, kedves és tiszteletre méltó ember – persze hogy Janey-nek nem volt könnyű dolga.

Maga a tény, hogy átvette apja virágzó üzletét, valamint a letartóztatás körüli felhajtás és a hat hónappal ezelőtti események – mindez szálka volt az emberek szemében. Tulajdonképpen kész csoda, hogy valaki nem tette el Janey-t láb alól.

A lány néha azt gondolta, hogy csak a bátyja, Natches és az unokatesóik, Rowdy és Dawg miatt nem próbálják meg. No meg Ray bácsi miatt, aki több mint egy hétig ott volt mellette a kórházban. A felesége, Maria úgy babusgatta Janey-t, mintha ő nevelte volna fel. Natches huszonegy éves fogadott fia pedig – ez még mindig elképesztette – úgy járt a nyomában, mint egy őrzőkutya. Hál’ istennek a szakács berendelte a konyhába erre a hétre a fiút. Faisal komolyan vette a munkáját a vendéglőben, Janey-t pedig a családja tagjának tekintette. Magától értődőn úgy tekintett a famíliájára, mint Natches: olyan dolog, amiért ölni is érdemes. Ijesztő, mennyire egyívású a bátyja és az ő fogadott fia.

Nagy kár, hogy Faisal nem volt ott aznap éjjel, amikor Dayle Mackay szó szerint elrabolta a lányt.

Janey homályosan emlékezett rá, hogyan sírt a nagybátyja, Ray három nappal az után, hogy őt kórházba szállították. Amikor az orvosok megerősítették, hogy semmi nem támasztja alá a nemi erőszak gyanúját, amelyre a lány mellén látható harapásnyomokból következtettek.

Nem, nem erőszakolták meg, de amit Nadine tett vele, az egészen más sebeket ütött rajta.

Rosszul aludt. Nem mintha valaha jó alvó lett volna, de az álmatlansága rosszabbodott. A rémálmok kegyetlenek tudtak lenni.

Natches tudta. Amikor Janey a bátyja szemébe nézett a kórházban, látta benne a gyászt, a dühöt. A testvére mindent tudott, és nem maradt senki, akin kitölthette volna a haragját.

A lány már három hónapja vezette az éttermet, az óta, hogy a belbiztonsági minisztérium átadta neki és a bátyjának, az üzlet pedig virágzott. Mert Janey hagyta, hogy a vendégek gonoszkodjanak vele, mert játszotta a tökéletes kis robotot, pont úgy, ahogy az apja halála előtt.

– Ma este is telt ház – dünnyögte maga elé Hoyt, miközben az utolsó vendég nem sokkal éjfél előtt fizetett, ő pedig bezárta mögötte az ajtót. – A konyhai személyzet hamarosan végez, hacsak nincs még valami kívánságod.

Janey megrázta a fejét, a derekát masszírozta, és hátrafordult, hogy végignézzen az asztalokkal teli hatalmas termen. Volt néhány spanyolfallal leválasztott privát terület, amelyeket szükség szerint lehetett növelni vagy szűkíteni. Volt egy különtermük is, amelyet többnyire zárva tartottak, kivéve, amikor nagyobb rendezvényre készültek, és jó előre lefoglalták a helyiséget.

– Nincs semmi kívánságom, Hoyt – rázta meg végül a fejét. – Nyugodtan hazamehetsz. Faisal elment már?

Hoyt bólintott. – Az unokatestvéred jött érte kocsival pár perce – egy pillanatra elhallgatott. – Hallottam, mit mondott ma este néhány vendég. – Rosszallón nézett a lányra. – Úgy teszel, mintha nem zavarna.

Egy tőrdöfés volt a szívébe minden alkalommal, amikor megtörtént.

– Mit tehetnék? – sóhajtott. – Dayle az volt, aki volt. Ezen semmi nem változtat.

– És ez talán azt jelenti, hogy te vagy a hibás? – kérdezte Hoyt hevesen. – Nem te tetted.

– De én vagyok itt, én vagyok az, akin le lehet verni – vonta meg a vállát Janey. – Nézz valamit a konyhában, amit hazavihetsz anyukádnak. Van egy csomó minden. Viszlát holnap este.

A fiú megcsóválta a fejét, és bement a konyhába. Amikor távozott a hátsó kijáraton, Janey bezárt utána, aztán ellenőrizte a bejáratot is.

Augusta Hoyt gyengélkedett az utóbbi időben; Janey azt remélte, hogy felvidítja az étel, amelyet a szakács másnap ebédre főzött, és betett nekik a hűtőbe. Az asszony soha be sem tette a lábát a vendéglőbe, nem volt hajlandó egy levegőt szívni „az áruló lányával”. Janey-nek piszok nagy szerencséje volt, hogy a nőn kívül mindenki túlságosan is kíváncsi és pletykaéhes ahhoz, hogy hasonlóan álljon hozzá.

De hát ez egy kisváros. Somerset lakói nagyon szorosan összetartó közösség, jóformán mindenki ismer mindenkit, a zűrös ügyek pedig csak még kíváncsibbá teszik az embereket. Szerették szülővárosuk hőseit, és Janey bátyja e hősök egyike volt. Ahogy az unokatestvérei is. Ez azt jelentette, hogy a lány „majdnem” a közösség tagja volt, így aztán nem lehetett „teljes mértékben” hibáztatni. De ő volt az, akibe belemarhattak, hiszen Dayle Mackay már nem volt jelen, hogy megbűnhődhessen, Natches pedig az volt, aki elkapta, és segített letartóztatni, majd börtönbe zárni. Natches volt a hős, Janey maradt nekik bűnbaknak.

A kisvárosok lakói bizonyos értelemben elképesztően segítőkészek, más szempontból hihetetlenül kegyetlenek. Janey-nek pedig ez az otthona. Az otthon, amelyet szeret, és amely hiányzott neki azokban az években, amikor kénytelen volt máshol élni.

Sóhajtott a gondolatra, miközben átsétált az étkezőn, és az irodájába tartott.

Az étterem kísérteties volt, túlzottan csendes. Janey megfordult a félhomályos helyiség közepén, és körülnézett. Soha nem volt akkora forgalom, mint amióta ő átvette az üzletet, de arra számított, hogy a roham alábbhagy, amint kicsit megfakul a szenzáció újdonsága. Amint az újságok nem közölnek újabb cikkeket róluk, és a bulvárlapok nem szállítanak több pletykát. Vagy ez az idő soha nem jön el?

A terem túlsó végéből kiment az előtérbe, és belépett az irodába. Becsukta maga mögött az ajtót, kirángatta a blúza alját a szűk szoknyából, lerúgta a magas sarkú cipőt, és odament a szoba sarkában álló minihűtőhöz.

Töltött magának egy pohár bort, és lerogyott a vén íróasztal mögött terpeszkedő nehéz bőrfotelba. Kihúzta az alsó fiókot, rádobott egy párnát, és felpolcolta a lábát, majd lehunyta a szemét, és belesüppedt a fotelba.

Lazítani akart; nem számított egy férfi szellemajkának érintésére. Egy csók ködös emléke, egy pillekönnyű csóké – nyilván, hogy a férfinak ne kelljen túlságosan közel jönnie.

– Nem! – megrázta a fejét, felemelkedett, lábát a padlóra csapta, és a térdére könyökölve a hajába túrt.

Nem hagyhatja, hogy ez a gondolat kínozza. Ez az egyetlen emléke, amely nincs bemocskolva, amely még tiszta maradt. Alex ajkának meleg, gyengéd érintése. Mert ilyen volt, mondta magának Janey, egyszerűen gyengéd. Hogy ne okozzon fájdalmat neki.

És a férfi szorosan tartotta. Talán imádkozott. A lány megesküdött volna, hogy Alex imát mormolt. Vagy talán átok volt.

Janey hátradőlt a fotelban, és felemelte a borospoharat, ajkához érintette, és nagyot kortyolt belőle. Hát, valószínűleg ezt nem oldja meg egy ital, gondolta, miközben a nyakát masszírozta. Ha nem sikerül ellazulnia, soha nem lesz képes elaludni ma éjjel.

Újra kortyolt – jó nagyot –, amikor hangosan kopogtak a kinti ajtón.

Natches. Vagy Janey valamelyik unokabátyja. Gyakran bekukkantottak, hogy megnézzék, jól van-e.

Gyorsan felhajtotta a bort, megtörölte a száját, és megkerülte az íróasztalt.

– Csak mert ég a villany, még nem azt jelenti, hogy itthon is van valaki – ragasztott fel egy műmosolyt, ami azonnal rá is fagyott az arcára. Mert nem Natches volt az, vagy valamelyik unokatestvére. És nem is a nagybátyja, sem pedig a túlságosan is védelmező Faisal.

Alex állt ott.

A férfi lenézett rá, arckifejezése kifürkészhetetlen, mint mindig, szemöldöke súlyosan ült viharszürke szeme fölött, szőkésbarna haja kicsit hosszabb, mint hat hónappal ezelőtt.

Belépett az irodába, alig észrevehető sántítás árulkodott a sebesülésről, amellyel visszatért.

– Az étterem zárva – mondta a lány szembenézve vele, még mindig nyitva tartva az ajtót. – Vagy nem vetted észre a táblát a bejáratnál? – Ártatlanul tágra meresztette a szemét. – Elfelejtettem a hátsó ajtóra is kitenni egyet, mi? Jesszus, ki gondolta volna, hogy ilyen könnyű megtéveszteni a vendégeket.

– Ne játszd a nagyokost, Janey – sóhajtott a férfi végigsimítva rövid haján. Már nem volt tüsire nyírva, de alig volt annál hosszabb.

A pasi túlságosan is, pokolian szexi volt. Bőre mindig napbarnítottnak látszott. Azt a sötét, viharszürke szempárt olyan sűrű szempilla keretezte, amilyenért akármelyik nő képes lenne ölni.

Janey becsukta az ajtót. Lassan, csendesen. Nem engedett a késztetésnek, hogy bevágja. A robotok nem csapkodnak ajtókat, ugye?

– Rendben. Akkor mondd meg, mi bajod a zárt ajtókkal és zárva táblákkal – megkerülte a férfit, visszament az íróasztal mögé, töltött magának újabb fél pohár bort, és ránézett a vendégére.

Úgy érezte, egy üveg whisky sem lenne elég, hogy eltompítsa az Alex iránti érzéseit.

A férfi fekete nadrágja zsebébe süllyesztette a kezét, ajka kis grimasszal felfelé görbült, miközben szétnézett az irodában, majd pillantása visszatért a lányra.

– Sajnálom, ami Catherine-nel történt – mondta végül.

Janey a szemét forgatta. – Az este maradék részéért is bocsánatot fogsz kérni? – megcsóválta a fejét, és nagyot sóhajtott. – A fenébe is, Alex, nem ő volt az első, és nem ő lesz az utolsó.

A férfi hallgatott, komoran nézett rá.

– Mit keresel itt? – Janey a vendéglő felé intett a pohárral. – Elmúlt éjfél. Catherine nem akart hancúrozni, miután elvonszoltad?

Alex összehúzta a szemöldökét. – Talán én voltam az, aki nem akart hancúrozni.

– Aha, persze – Janey felült az íróasztal sarkára, és hátracsúszott, míg lába a hűvös padló fölött hintázott, majd belekortyolt a borába. – Még mindig fáj a lábad?

A kemény combizmok felé intett – a pokolba, nem kellett volna odanéznie –, ahol golyótalálat érte a férfi lábát Irakban. Alexet folyton meglőtték, megkéselték, vagy majdnem felrobbantották. Hazajött arra az időre, amíg meggyógyul, aztán készült vissza.

– A lábam nem akadályoz a hancúrozásban, Janey – mondta vontatottan, miközben az a kis grimasz az ajkán félmosolyba ment át. – És semmi szükségem kifogásokra, ha nem akarom egy nővel együtt tölteni az éjszakát. Catherine hülye picsaként viselkedett, és ezt ő is tudja.

A lány gúnyosan tágra meresztette a szemét. – Kimondtad a „p” betűs szót, Alex. Rossz fiú. Soha nem nevezhetsz egy nőt hülye picsának.

Alex erre csak morgott egyet.

– Túl sokáig voltál a seregben – mondta a lány.

– Alighanem – a férfi megint körülnézett az irodában. – Te itt laksz, Janey? Nem kéne odafent lazítanod ahelyett, hogy itt lógsz az irodában?

– Nem árulnád el, ez téged miért érdekel? – a lány felhúzta a szemöldökét. – Tényleg, Alex, a barátnőd nem sértett meg. Úgyhogy most már tiszta lelkiismerettel mehetsz disznólkodni vele.

– Miből gondolod, hogy nem dugnám meg, ha éppenséggel azt akarnám? – mordult fel a férfi.

Janey-nek megint elkerekedett a szeme. – Vigyázz a nyelvedre, Alex! – mondta színlelt felháborodással.

Valójában nagyon is élvezte a beszélgetést.

– Én nem kerülgetem a forró kását, Janey – a férfi kihúzta a kezét a zsebéből, és összefonta karját mérföldnyi széles mellkasa előtt. – Ha szexről akarsz beszélgetni, benne vagyok. De azt ne várd tőlem, hogy virágnyelven csevegjek róla. És ne gondold, hogy elfeledkeztem a kérdésről, amelyet az előbb feltettem.

Mi a francért jött ide? Janey visszabámult rá, próbálta megérteni, mit keres itt Alex. Hat hónap telt el az óta, hogy a férfi kimenekítette Nadine házából, egy hónap az óta, hogy hazatért, és nem is találkoztak. Miért most? Miért így?

– Most zártunk be – Janey belekortyolt a borba. – Csak lazítottam egy kicsit, mielőtt felvonszolom a lépcsőn a fáradt tagjaimat.

– Zárd be az ajtót. Majd én felviszlek.

Komolyan gondolta. Janey felpillantott rá, leerőltette a maradék bort a torkán, és lecsusszant az íróasztal széléről. Ekkor megérezte a feszültséget. Hullámokban áradt a férfi felől. Szexuális feszültség volt.

– Csak mert valamiképpen az okozója voltam annak, hogy lemaradtál ma éjjel egy punciról, ez nem jelenti azt, hogy hajlandó vagyok helyettesíteni – visszahúzta a cipőjét, és a nyolccentis sarok hozzáadott a magasságához majdnem annyit, hogy ne érezze magát teljesen eltörpülni a férfi mellett.

Megint érezte azt a szorítást a mellkasában. De most nem karmok tépdesték; ez érzéki izgalom volt. Arra pedig nem volt szüksége.

– Talán arra kértelek, hogy dugjunk?

A gyomra összeugrott a férfi hangjától. Talán nem kérte, de nagyon is úgy érezte, hogy ezt gondolja. És ő is erre gondolt. Márpedig oltári nagy zűrbe keveri magát, ha játszadozni merészel ezzel a pasival.

– Okos dolog, hogy nem tetted – válaszolta halkan, és szánakozva pillantott rá. – Nem hiszem, hogy nagyon élveznéd.

– Tényleg? – kérdezte a férfi elnyújtott hangon.

– Igen. Úgy hallottam, a hozzád hasonló élemedett korú urak unalmasnak találják a szüzeket, Alex. Menj, keresd meg a barátnődet, vele jobb lesz a testgyakorlás.

Alex rámeredt. A rutin segített uralkodni a vonásain, így nem látszott rajta a mélységes megdöbbenés. Emberfeletti erőfeszítéssel képes volt visszatartani a kezét attól, hogy megragadja, és magához rántsa a lányt.

– Szűz?

– Látod? Még csak nem is vagyok a megfelelő zsákmány – mondta Janey, miközben összeszedte a táskáját és a kulcsait. – Elmész végre? Mert elég fáradt vagyok.

Kinyitotta az ajtót, és igyekezett elnyomni a reszketését, amikor a hideg februári levegő végigcsapott harisnyába bújtatott lábán.

– Felkísérlek.

A férfi kérlelhetetlenül elszántnak látszott.

– Alex, nincs szükségem őrzőkutyára – sóhajtott a lány, amikor kilépett az irodából. Bekapcsolta a riasztót és gyorsan bezárta az ajtót, aztán elindult felfelé a kicsiny teraszhoz és az emeleti lakás bejáratához vezető széles falépcsőn.

– Belülről nincs bejárat? – kérdezte mögötte Alex.

– Csak álmaimban – utált minden éjjel felcaplatni ezeken a lépcsőkön.

Alex figyelte a nő járását, nézte az édes kis feszes fenekét, a csípője ringását. Máris kőkemény volt; képek kínozták, ahogyan magáévá teszi a lányt, és látja az ártatlanságot a szemében, miközben beléhatol.

Janey-nek igaza van; hátat kellene neki fordítania. Egy szűz gondolatától a világ végére kellene menekülnie. Pokolra való rohadék, ha követi a nőt lakására, mint egy engedelmes vadászkutya.

Ülhetett volna a furgonjában, és figyelhette volna onnan, hogy Janey rendben hazaér-e.

De az, győzködte magát, nem jelentené azt, hogy a lány biztonságban van. Valaki bemehetett a lakásába. Ja, persze. Az autóban ücsörgés nem segített volna, hogy a szoknyája alá férkőzzön. A tudat, hogy szűz, csak rontott a helyzeten.

Alexet brutális erővel rohanta meg a birtoklási vágy, pont az, amit nem akart érezni. Általában nem vágyott arra, hogy nőket szerezzen meg. Megtiltotta magának, hogy így tegyen, ezt kizárta az életéből.

Akkor mi az istennek áll most a lány teraszán, miért nézi végig, ahogy kinyitja az ajtót, és miért lép be a nő lakásába? Janey kikapcsolta a riasztót, becsukta maguk mögött az ajtót, és felkattintotta a villanyt.

Alex nézte, ahogy a nő lerúgja a cipőjét – fekete tűsarkú volt, Janey lába pokolian szexi volt benne. A nő ledobta a retiküljét az ajtó mellett álló asztalkára, bement a tágas nappaliba, felkapcsolt egy lámpát, és Alexre nézett.

– Na látod, biztonságban vagyok – nagy ívben körbemutatott a lakásban.

Alex megcsóválta a fejét. Biztonságban, csak épp nem tőle. – Tudod, mit akarok, nem igaz, Janey? – A lány leeresztette a karját. Egy pillanatra, de csak egyetlen pillanatra az arcáról leolvadt az az érzelemmentes, hűvös kifejezés, amelyet az elmúlt hónapban, amióta a férfi hazajött, mindig gondosan felöltött, ha Alex a közelében volt. A férfi észrevette, hogy érdeklődés villan a lány szemében, benne egy kis vágyakozással kevert félelemmel. Aztán azon nyomban ki is hunyt.

– Nem, fogalmam sincs, mit akarsz, Alex – ebben már volt egy csipetnyi harag. – Talán tartozom neked valamivel? Van itt valami, ami a tiéd? – A lány szája gúnyos fintorba rándult. – Szerintem nincs. Nincs itt a világon semmi, amivel többet akarnál, mint játszadozni.

Márpedig Janey nem játékszer. Burkolt célzásnak szánta, Alex, ez a szemét ugyanis nagyon is jól tudta, mit tett vele Nadine. Hogyan kérte meg Dayle-t, hogy csak egy kicsit „játszhasson” Janey-vel.

Az orvosi látlelet, benne Janey visszaemlékezésével – minden benne volt Chaya jelentésében, amelyet tavaly leadott Timothy Cranstonnek, a nyomozásért felelős tisztnek.

Alex pedig olvasta. Kényszerítette magát, hogy elolvassa, hogy megnézze a fotókat, amelyek megörökítették a lány mellén látható harapásnyomokat. Janey azt nem árulta el, hogy az a dög máshol is hozzáért-e. Alex hónapokig arról álmodott, hogy kinyírja Nadine-t, lassan, egészen lassan és fájdalmasan, s nem az a gyors halál lesz a sorsa, amellyel a valóságban megajándékozta.

– Sokféle különböző játék van, Janey – mondta a lánynak gyengéden. – Nincs abban semmi rossz vagy fájdalmas, amit én szeretnék. Ezt te is tudod.

Janey elfordult tőle, egyik kezét csípőre tette, a másikat felemelte. Ahol Alex állt, onnan jól látta, hogy a lány a hüvelykujja körmét rágja, a látványon majdnem elmosolyodott. Ez tipikus Janey. Nem jó jel. Azt mutatja, hogy a lány valamilyen érzést próbál elfojtani – haragot, fájdalmat –, amellyel nem tud mit kezdeni.

Alex jól ismerte a lányt. Néha úgy érezte, jobban, mint maga Natches. Mivel sokszor előfordult, hogy éppen nem volt semmi megbízatása, és helyette Janey-re vigyázott, bármerre volt éppen a lány.

Attól a hat évvel ezelőtti naptól fogva, amikor Janey ott a tavon kötekedett vele, bár ne tette volna. Akkor ébresztette fel Alexben a sóvárgást, amelyről a férfi nem is tudta, hogy létezik, holott Janey korábban is előhívott belőle olyan birtoklási vágyat, amelyről szintén nem tudta, hogy benne van. Aggódott a lányért. Olyan mértékig aggódott, hogy évente néhány alkalommal árnyékként követte, megfigyelte, és akkor is tudott róla, ha nem volt a nő közelében. Egészen tavalyig. Pokoli nagy szívás volt az az akció Somersetben, és akkor Alex hagyta, hogy más ügyek eltereljék a figyelmét a lányról. Erre ez történt, Janey majdnem az életével fizetett érte.

A lány visszafordult hozzá.

– Menj el – a maszk újra ott volt az arcán. Az a hűvös, profi, piszkosul-semmit-sem-érzek álarc. Janey ezzel védte magát és az érzéseit, és Alexnél jobban senki nem értette volna, miért van erre szüksége.

A férfi grimaszolt, és bólintott. – Megtehetem.

De a lába nem mozdult. Alex nem fordult meg, és nem indult el az ajtó felé. Mert nem bírt. Mert túl régóta várt, túl sok éve epekedett. Lehetetlennek tűnt, hogy most elsétáljon.

– Akkor miért nem mész? – A lány pillantása megint felszikrázott.

Közel sem volt olyan laza, mint amilyennek mutatni akarta magát a férfi előtt. Janey-ben forrtak az érzések; Alex látta, érezte. Meg akarta ízlelni a lány szeméből sütő vágyat, meg akart perzselődni benne.

– Akarom azt a csókot, Janey.

A lány zöld szeme egy árnyalattal sötétebbre váltott. És nem a haragtól.

– Milyen csókot? – lélegzete nehezebbé, mélyebbé vált. Melle megemelkedett, és csábító ígérettel feszült fehér blúzának. Mellbimbója megkeményedett, Alexet gyönyörrel töltötte el az ágaskodó merev kis csúcsok látványa.

– Azt a csókot, amelyikkel aznap kínoztál, amikor kihúztalak Nadine házából – elindult a lány felé, mögé lépett.

Alex hagyta, hogy elborítsa érzékeit a lány közelsége. A női melegség, az édes forróság illatának esszenciája. Egy nő illata, keverve barackos szappan és sampon finom szagával. Janey illata a kelleténél is erotikusabb volt.

Levágatta a haját. Egyenes tincsei megszelídítve, fekete selyemszalagként keretezték az arcát a hosszú, zabolázatlan fürtökbe göndörödő hajzuhatag helyett, amely annak idején úgy vonzotta Alex kezét. De ez a frizura is épp elég csábító volt. Olyan átkozottul jólfésült és visszafogott, hogy Alex azon töprengett, vajon mit akar a lány ilyen veszett nagy erőfeszítéssel eltitkolni önmaga elől.

Janey nyakán lüktetett egy ér, majdnem olyan vadul pulzálva, mint a vér Alex farkában, és a férfit majd megőrjítette a vágy, hogy megízlelje azt az édes húsát. Végig akarta nyalni a nőt a lábujja hegyétől a feje búbjáig. Meg akarta kóstolni, meg akart részegülni tőle.

– Megcsókoltál – a lány hangja most vékonyabb volt. – Emlékszem rá.

– Azt te csóknak nevezed, Janey? – Lehajolt a lányhoz. Semmilyen más módon nem ért hozzá, sem a kezével, sem a testével, csak az arcát érintette a hajához. – Az nem csók volt, bébi, az egy vicc volt. Lógsz nekem egy igazi csókkal.

Janey megnyalta az ajkát, ettől Alex majdnem felnyögött. A lány arckifejezése most már nem volt hűvös; az arcán pír égett, és igen, a szeme sötétebbre váltott.

– Miért most?

– Mert már a gondolatától is megvadulok, édes. Meg akarlak kóstolni, amikor magadnál vagy, amikor tudod, hogy kinek az ajka van a tiéden, és kinek a nyelve van a szádban. Akarom azt a csókot, Janey. – Alex a lány combjára tette a kezét, és végigsimította a csípőjéig. – És istenemre, most akarom.