Steve Berry

A Kolumbusz-affér

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Steve Berry: The Columbus Affair

Fordította

LANTOS ISTVÁN

Simon Lipskarnak, ügynökömnek, köszönettel!

A történészek 500 év óta azon töprengenek: ki is volt Kolumbusz Kristóf? A válasz egyszerűen egy másik kérdés: mit akarunk, ki legyen?

Ismeretlen elemző

Jamaica
Kr. u. 1504

ELŐJÁTÉK

Kolumbusz Kristóf tudatában volt annak, hogy közeleg a döntő pillanat. Kis csapata az utóbbi három napban csak vánszorgott dél felé a buja, trópusi őserdőben, a fokról fokra emelkedő terepen. Az első 1492. októberi partraszállása óta fölfedezett valamennyi sziget közül ez volt a leggyönyörűbb. Sziklás partjait keskeny fennsík övezte. A sziget belsejében pedig ködbe burkolózó gerincként hegyek húzódtak, nyugat felől egyre magasodva, és itt, a keleti végén már mindenfelé csúcsok vették körbe. A talaj többnyire porózus mészkő volt, amit termékeny, vörös föld borított. A növények hihetetlen gazdagságban tenyésztek a sűrű, öreg erdők fái alatt. Folyamatosan táplálták őket a nedves szelek. Az itteni őslakosok a helyet Xaymacának nevezték, ami – mint megtudta – a „források szigetét” jelenti. Ez találó elnevezés, gondolta, hiszen mindenfelé rengeteg, kisebb-nagyobb forrás fakadt. Minthogy a kasztíliai nyelvjárásban az X-et J-vel helyettesítik, a szigetet Jamaicának nevezte el.

– Admirális úr!

Kolumbusz megtorpant, és szembefordult egyik emberével.

– Már nincs messze – mondta de Torres, és előremutatott. – Lemegyünk azon az oldalon addig a sík területig, aztán a tisztás után…

Luis vele hajózott előző három útján, beleértve az 1492-est is, amikor először léptek partra. Jól megértették egymást, és bíztak is a másikban.

Nem mondhatta el ugyanezt a hat bennszülöttről, akik a ládákat cipelték. Ők barbár pogányok voltak. Rámutatott kettőre, akik egy kisebb rekeszt vittek, és intett nekik, hogy óvatosan haladjanak. Meglepte, hogy a láda fája két év után is érintetlen volt. Nem rágta át semmilyen féreg, nem úgy, mint a hajója törzsét. Már egy éve kellett emiatt itt, ezen a szigeten rostokolnia.

De fogságának most már vége!

– Jól választottál! – mondta de Torresnak spanyolul.

Egyik bennszülött sem beszélte ezt a nyelvet. Három gondosan kiválasztott spanyol kísérte őt és de Torrest. A bennszülötteket fölfogadták, azzal az ígérettel lekenyerezve őket, hogy kapnak majd még néhány csengettyűt – ennek a vadászsólymok lábára erősített csecsebecsének a csilingelése teljesen lenyűgözte őket –, ha néhány ládát fölcipelnek a hegyekbe.

Hajnalban indultak egy erdei tisztásról, az északi tengerpartról, ahol egy közeli folyócska habzón friss, hideg vizet csobogtatott lefelé kisebb-nagyobb zúgókon, egymás után formálva a tavacskákat, majd végül egy ezüstös vízeséssel eltűnt a tengerben. A bogarak zümmögése és a madarak csiripelése azóta egyre erősödött, és mostanra már hangos rikácsolássá fajult. Az erdős meredeken történő felkapaszkodás kemény erőfeszítést kívánt, úgyhogy mindannyian kifulladtak, ruháik izzadságban úsztak, akárcsak maszatos arcuk. Most pedig már lefelé tartottak egy dús növényzettel borított völgybe.

Hosszú idő óta most először érezte Kolumbusz, hogy megfiatalodott.

Tetszett neki ez a vidék.

Első, 1492-es útját ő maga vezette az úgynevezett tanult emberek tanácsa ellenére. Az ő álmainak valóra váltására volt hajlandó nyolcvanhét ember nekivágni az ismeretlennek. Évtizedeken át küzdött, hogy pénzt szerezzen e vállalkozáshoz, először a portugáloknál, aztán a spanyoloknál. Aztán a Santa Fében a közte és a spanyol korona között megkötött szerződés végre nemesi rangot adott neki, valamint alkirályi uralmat a majdan meghódítandó tengereken, és tíz százalékot az ottani kincsekből. Ez papíron nagyszerű alkunak tűnik, de Ferdinánd király és Izabella királynő nem tartotta be a megállapodást. Az utóbbi tizenkét évben, amióta ő bizonyítékot vitt az azóta Újvilágként emlegetett terület létezéséről, egyik spanyol hajó a másik után kelt útra nyugat felé, és valamennyi az Óceán Admirálisa, vagyis az ő engedélye nélkül.

Kurafiak! Hazugok!

Mindannyian!

– Ott van! – kiáltotta de Torres.

Kolumbusz megállt a lejtőn és átkémlelt a vörös virágokkal teli fák sűrűjén (ezeket a helyiek az „erdő tüzének” nevezték). Megpillantott egy tükörsima felületű tavacskát, amelybe és amelyből zúgva érkezett és távozott a friss víz.

Először 1494 májusában járt Jamaicán, a második utazása alkalmával, és megállapította, hogy a sziget északi oldalán ugyanazok a népek laknak, akiket a környező szigeteken is fölfedeztek, ám az itteniek ellenségesebbek voltak az előzőeknél. Lehet, hogy a kissé keletebbre fekvő Puerto Ricón lakó karibok közelsége tette őket agresszívabbá. A karibok emberevők voltak, akik csak az erő nyelvén értettek. A korábbiakból tanulva Kolumbusz előbb vérebeket és íjászokat küldött előre, akik megöltek jó néhányat a bennszülöttek közül, aztán újabbakat, míg végül mindegyik szigetlakó behódolt.

Megállította a menetet a tavacskánál.

De Torres odament, és a fülébe súgta:

– Itt van. Ez az a hely.

Kolumbusz tudta, hogy most van utoljára az Újvilágban. Már ötvenegy éves, és irtózatos mennyiségű ellenséget szerzett magának. Az utóbbi év tapasztalatai meggyőzték arról, hogy e negyedik útját már az elejétől fogva átok sújtja. Előbb földerítette a partjait annak, amiről aztán meggyőződésévé vált, hogy egy kontinens, minthogy a szárazföld észak és dél felé is egyenletesen kiterjedt, ameddig csak elhajózott mellette. Miután ennek földerítésével végzett, azt remélte, hogy partra szállhat Kubában vagy Hispaniolán, de ezen a két szúette hajón csak Jamaicáig jutott, amelynek partjainál lehorgonyzott, és várta a felmentő sereget.

De senki sem jött.

Hispaniola kormányzója, az ő esküdt ellensége, úgy döntött, hogy hagyja meghalni őt és száztizenhárom emberét.

De nem ez történt.

Ehelyett néhány bátor embere egy kenuban elevezett egészen Hispanioláig, ahonnan egy hajóval tértek vissza.

Igen, valóban szerzett magának jó néhány ellenséget.

Ezeknek sikerült megfosztaniuk őt mindazoktól a jogoktól, amikkel a királyi párral kötött megállapodás fölruházta. Megtarthatta nemesi és tengernagyi címét, de mindez semmit se jelentett. A Santo Domingó-i telepesek még föl is lázadtak, és rákényszerítették egy megalázó megállapodás aláírására. Négy szörnyű évvel ezelőtt bilincsbe verve szállították vissza őt Spanyolországba, ahol börtönnel fenyegették. De a király és a királynő váratlanul szabadon engedte, sőt még pénzt és engedélyt is adott egy negyedik útra.

Sokat töprenget a szándékukon.

Izabella őszintének tűnt. A királynő szerette a kalandokat. De a királyt más fából faragták. Ferdinánd sosem törődött ővele, nyíltan hangoztatta, hogy a nyugati óceán átszelése szerinte bolondság.

Mindez persze az előtt volt, hogy ő sikerrel járt volna.

Most pedig Ferdinánd csak aranyat és ezüstöt akar.

Kurafiak! Hazugok!

Mindannyian!

Intett, hogy tegyék le a ládákat. Ebben segített a három embere is, mert a ládák mind nagyon nehezek voltak.

– Megérkeztünk – kiáltotta spanyolul.

Az emberei tudták, mi a dolguk.

Előhúzták kardjukat, és a bennszülöttek hamarosan összeszabdalva rogytak a földre. Ketten még hörögve fetrengtek, de a mellükbe szúrt dárdáktól hamarosan elcsendesedtek. Ezek az emberek semmit sem jelentettek neki; nem voltak érdemesek arra, hogy egy levegőt szívjanak az európaiakkal. Ezeknek a kistermetű, rézbarna, anyaszült meztelenül járkáló embereknek nem volt sem írott nyelvük, sem buzgó hitük. Tengerparti falvakban éltek, és – az ő megfigyelései szerint – semmi mást nem csináltak, csak néhány növényt termesztettek. Egy kacikának nevezett ember volt a vezetőjük, akivel összebarátkozott kényszerű táborozásának egy éve alatt. A kacika volt az, aki hat embert a rendelkezésére bocsátott tegnap este, amikor az északi partnál utoljára vetett horgonyt.

– Csak fölmegyünk a hegyekbe – mondta a törzsfőnöknek. – Néhány napra.

Már ismerte eléggé az aravakok nyelvét ahhoz, hogy érthetően előadja kérését. A kacika bólintott, hogy megértette, és beleegyezik, aztán intett a hat férfi felé, akik majd cipelik a ládákat. Kolumbusz is fejet hajtott köszönetképpen, majd átadott ajándékként néhány csengettyűt. Hála Istennek, jó sokat hozott magával. Európában ezeket a vadászsólymok lábára szokták kötni. Ott értéktelenek. Itt ez a „kemény valuta”.

A kacika elfogadta az ajándékot, és viszonozta a főhajtást.

Korábban már kétszer is megállapodott ezzel a törzsfőnökkel. Barátságot kötöttek. Egyezséget, amit ő alaposan kihasznált.

Amikor 1494-ben először járt a szigeten, csak néhány napra kötött ki, hogy betömjék a lyukakat a hajótesten, meg hogy feltöltsék az ivóvízkészletüket. Akkor az emberei aranyrögöket vettek észre a kristálytiszta patakokban. Amikor erről kérdezte a kacikát, megtudta, hogy van egy hely, ahol az aranyrögök nagyobbak, akár babszem nagyságúak is lehetnek.

Azon a helyen, ahol most állnak.

De a nyamvadt spanyol uralkodóházzal ellentétben őt nem érdekelte az arany.

Ő magasabbra tört.

De Torresra nézett, barátja pedig tudta, mi következik most. Karddal a kezében a három spanyol egyikére mutatott, egy alacsony, köpcös, szürke arcú férfira.

– Térdre! – parancsolta de Torres, miközben elvette az illető fegyverét.

A két másik spanyol is fölemelte a kardját.

A fogoly térdre rogyott.

Kolumbusz feléje fordult.

– Ennyire ostobának néztél?

– Admirális úr…

Ő csendet parancsolón emelte föl a kezét.

– Négy évvel ezelőtt bilincsbe verve vittek vissza Spanyolországba, és megfosztottak minden jogos tulajdonomtól. Aztán ugyanilyen hirtelen mindent visszacsináltak. – Kis szünetet tartott. – A király és a királynő néhány szóval megbocsátotta nekem mindazt, amit állítólag elkövettem. Azt hitték, hogy ennyire tudatlan vagyok? – Megint habozott. – Igen. És ez a legnagyobb sértés. Évekig könyörögtem pénzért, hogy áthajózhassam az óceánon. Évekig. Mindig elutasítottak. Aztán meg a Koronához intézett egyetlen levélre megkaptam a pénzt ehhez a negyedik úthoz. Egyetlen kérés, és máris mindent megadtak. Rögtön tudtam, hogy valami hátsó szándék van mögötte.

Továbbra is kardok szegeződtek a fogolyra, aki így semerre sem menekülhetett.

– Te kém vagy – mondta Kolumbusz –, akit azért küldtek, hogy beszámoljon mindarról, amit csinálok.

Undorította ennek a hitvány alaknak még a látványa is. Ez a fickó testesítette meg mindazt az árulást és nyomorúságot, amit elszenvedni volt kénytelen a hazug spanyolok markában vergődve.

– Mondd el, mit akarnak tudni a megbízóid – rendelkezett Kolumbusz.

A férfi nem szólt semmit.

– Mondd el! – Fölemelte a hangját. – Parancsolom!

– Ki maga, hogy bármit is megparancsoljon? – kérdezte a kém. – Nem Isten.

Az élet megpróbáltatásai megtanították Kolumbuszt arra, hogy lenyelje az effajta sértéseket. De látta, hogy társai nem ennyire megbocsátók.

Rájuk mutatott.

– Ezek az emberek sem istenek.

A fogoly köpött egyet.

– Azzal bíztak meg, hogy jelents mindent, ami az úton történt? Ezek a ládák lennének a célpontok? Vagy csupán az arany kell nekik?

– Maga nem féli Istent.

Kolumbusz fölnevetett.

– Hogy én nem félem?

– Az anyaszentegyház szerint örökké a pokol tüzében fog égni.

Ekkor megértette. Ezt az embert az inkvizíció küldte.

Mindenki legnagyobb ellensége.

Az önvédelem hulláma öntötte el. Látta az aggodalmat de Torres szemében. Ő már két éve tisztában volt ezzel a problémával, amióta elhagyták Spanyolországot. De vajon van-e köztük még áruló szem és fül? Az Inkvizíció ezrével küldi máglyára az embereket. Kolumbusz gyűlölte mindazt, amit mindez jelent.

Mindaz, amit ma tett, csupán azt szolgálta, hogy elhárítsa ezt a gonoszt.

De Torres korábban már mondta, nem kockáztathatja, hogy valami spanyol nyomozó őt leleplezze. Nem fog visszamenni Európába. Kubában akar letelepedni, amely innen északra egy jóval nagyobb sziget. A két másik fiatalember, akik most kivont karddal álltak, még lelkesebben döntöttek úgy, hogy szintén maradnak. Neki is ezt kéne tennie, de az ő helye másutt van, bár nagyon szerette volna, ha a dolgok másként alakulnak.

A földre bámult.

– Az angolok és a hollandok Columbusnak neveznek, a franciák Colomb-nak, a portugálok Colomnak, a spanyolok Colónnak. De ezek közül egyik sem a születési nevem. Sajnos sosem fogod megtudni az igazi nevemet, és nem tudsz majd jelentést küldeni a Spanyolországban várakozó megbízódnak.

Intett, és de Torres beledöfte kardját a férfi mellébe.

A fogolynak nem volt ideje elhárítani.

A pengét éles szisszenéssel húzták ki, a test pedig megbillent a térden állásban, majd arccal a földre zuhant.

Vértócsa kezdett terjedni a hulla alatt.

Kolumbusz leköpte a tetemet, és így tettek a többiek is.

Azt remélte, hogy ez lesz majd az utolsó ember, akinek a halálát végignézi. Elege volt már az öldöklésből. Minthogy hamarosan ismét a hajóján lesz, és örökre elhagyják ezt a helyet, a kacika részéről nem kell tartani megtorlástól. Majd másokon áll bosszút, de ez Kolumbuszt nem érdekelte. Azok is mind az ellenségei, és ő csak kínokat kívánt nekik.

Megfordult, és végre körülnézett, gondosan megjegyezve minden részletet.

– Tudod, admirális úr – mondta de Torres –, olyan ez, mintha maga az Úristen vezetett volna minket ide.

Öreg barátjának igaza volt.

Tényleg olyan érzés volt.

Légy oly bátor, akár a párduc, oly könnyed, akár a sas, oly gyors, akár a szarvas, és oly erős, akár az oroszlán, hogy megvalósíthasd Mennyei Atyád akaratát.

Bölcs szavak.

– Gyertek! – mondta a többieknek. – Imádkozzunk, hogy ennek a napnak az eseményei sokáig titokban maradjanak.

A jelen

ELSŐ FEJEZET

Tom Sagan megragadta a fegyvert. Már egy év óta gondolkodott ezen a mozdulaton, folyton mérlegelve a mellette és az ellene szóló érveket, míg végül úgy döntött, hogy egyetlen mellette szóló fölér az összes ellene szólóval.

Egyszerűen nem akart már tovább élni.

Valaha a Los Angeles Times oknyomozó riportere volt egyértelműen hat számjegyű fizetéssel, neve garantálta a címlapos szenzációt, egyiket a másik után. Az egész világból jelentett – Szarajevóból, Pekingből, Johannesburgból, Belgrádból, Moszkvából. De a Közel-Kelet lett az igazi szakterülete. Azt a vidéket azonnal megismerte, hírneve ott kovácsolódott. Bizalmas informátorai egykor százszámra voltak hajlandók önként a rendelkezésére állni, mert tudták, hogy ő minden eszközzel megvédi majd őket. Ezt azzal is bizonyította, hogy egyszer tizenegy napot töltött egy washingtoni börtönben, mert nem volt hajlandó felfedni az informátorát egy korrupt pennsylvaniai képviselőről szóló írása ügyében.

Az a kongresszusi képviselő börtönbe került.

Tomot pedig harmadszor is Pulitzer-díjra jelölték.

Huszonegy díjazott kategória volt. Az egyikben azokat a „kiemelkedő oknyomozó riportokat” díjazták, amelyeket „egy riporter vagy egy csapat egyetlen cikkben vagy egy sorozatban” hoz nyilvánosságra. A győztesek oklevelet kaptak, meg tízezer dollárt, valamint azt a megtiszteltetést, hogy a nevük mögé egy becses kifejezést írhattak: Pulitzer-díjas.

És ő ezt megkapta.

De aztán visszavették tőle.

És úgy tűnt, ez foglalja össze az egész életét.

Mindent visszavettek tőle.

A karrierjét, a hírnevét, a szavahihetőségét, még az önbecsülését is. Végül úgy érezte: megbukott mint fiú, mint apa, mint férj, mint újságíró és mint barát is. Néhány hete felrajzolta ezt a képletet egy jegyzetlapra, és megállapította, hogy az egész akkor kezdődött, amikor huszonöt évesen, évfolyamában harmadik legjobbként, újságírói diplomával a kezében elhagyta a Floridai Egyetemet.

Aztán apja kitagadta.

Abiram Sagan kérlelhetetlen volt.

– Mindannyian hozunk döntéseket. Jókat. Rosszakat. Semlegeseket. Te már felnőtt férfi vagy, Tom, és meghoztad a magad döntéseit. Most nekem kell meghoznom a magamét.

És meg is tette.

Ugyanarra a lapra lefirkantotta a pozitívumokat és a negatívumokat. Néhányat korábbról, amikor a középiskolai újság szerkesztője vagy az egyetemi lap riportere volt. Többet későbbről. Hírszerkesztőből előlépett riporterré, onnan pedig nemzetközi tudósítóvá. Díjak. Elismerések. Jutalmak a feletteseitől. Hogy is jellemezte az egyik méltatója a stílusát? „Széles látókörre valló és előremutató riportok, amiket komoly személyes kockázatok árán készít.”

Aztán a válása…

Eltávolodása egyetlen gyermekétől. Rossz befektetési döntések. Még rosszabb döntések az életével kapcsolatban.

Végül a kirúgatása.

Nyolc évvel ezelőtt.

És a gyakorlatilag értéktelen élete azóta.

Barátainak többségét elvesztette. De ez legalább annyira az ő hibája volt, mint azoké. Ahogy súlyosbodott a depressziója, úgy zárkózott egyre inkább magába. Különös, hogy nem nyúlt alkoholhoz vagy drogokhoz, de egyik sem vonzotta soha.

Az önsajnálat viszont megfojtotta.

Körülnézett a házban.

Úgy döntött, hogy itt fog meghalni, a szülei házában. Valami morbid módon ez stílusosnak tűnt. A vastag réteg por és a dohos szag eszébe juttatta, hogy ezek a szobák három évig üresen álltak. Ezalatt fenntartotta a közműveket, fizette a csekély adót, és annyira rendben tartatta a füvet, hogy a szomszédok ne szóljanak. Korábban észrevette, hogy a burjánzó szederfára már ráférne egy alapos ritkítás, a léckerítésre a festés.

Utált itt lenni. Túl sok itt a múlt kísértete.

Járkált a szobákban visszaemlékezve a boldogabb napokra. A konyhában még szinte látta az anyja által főzött lekvárokkal teli üvegeket, amelyek egykor az ablakpárkányon sorakoztak. Anyja emléke egy pillanatra szokatlan örömmel töltötte el, de ez az érzés gyorsan elmúlt.

Kéne írnia egy búcsúlevelet, amelyben megindokolja a tettét, vagy valakit, esetleg valami mást okol. De kinek írná? És minek? Senki sem hinne neki, ha elmondaná az igazat. Sajnos, éppúgy mint nyolc éve, most sem hibáztathat senkit, csak saját magát.

Érdekelne egyáltalán valakit, ha meghalna?

A lányát biztosan nem. Már két éve nem is beszéltek egymással.

A szerkesztőjét? Talán. A nő ugyanis sokat keres azon, hogy ő „szellemíróként” működik. Pedig hogy megdöbbent ő maga is, amikor megtudta, hogy mennyi úgynevezett bestselleríró képtelen akár egy mondatot is leírni. Mit is írt az egyik kritikusa, amikor ő éppen lebukott? „Sagan újságíróra valószínűleg fényes karrier vár a kitalált történetek írásában.”

Seggfej!

De ő tulajdonképpen megfogadta a tanácsát.

Azon tűnődött, hogyan lehet megmagyarázni, ha egy ember elveszi a saját életét. Hiszen az már meghatározása szerint is irracionális tett. Vagyis eleve lehetetlen megmagyarázni. Valaki majd remélhetőleg azért el fogja temetni. Van bőven pénze a bankban. Még sok is egy tisztességes temetéshez.

Milyen lesz majd halottnak lenni?

Magánál van akkor az ember? Hall? Lát? Érez szagokat? Vagy csak a teljes sötétség várja? Semmi gondolat? Semmi érzés?

Egyáltalán semmi?

Visszasétált a ház bejárata felé.

Kint verőfényes márciusi nap volt, a déli órákban zavartalanul sütött a nap. Floridának csakugyan fantasztikus időjárása van. Mint Kaliforniának, csak éppen földrengések nélkül. Tom ott élt egészen a kirúgásáig. Még ma is hiányzik neki a forró napsütés egy-egy szép nyári napon.

Megállt egy nyitott boltozatnál és benézett a szalonba. Anyja mindig így nevezte ezt a szobát. A szülei sábátkor mindig ide vonultak vissza. Abiram itt olvasott föl a Tórából. Jom kippurra és a többi ünnepnapra itt emlékeztek. Fölidézte magában az ónból készült menóra látványát, amely a túlsó oldali asztalon égett. Szülei hívő zsidók voltak. A bármicvója után ő is először tanulmányozta a Tórát, az Írást a tizenkét kazettás ablakok előtt, amelyeket damasztfüggönyök kereteztek, amiket anyja szőtt hónapok alatt. Anyja nagyon ügyes kezű, szeretetre méltó asszony volt, akit mindenki imádott. Nagyon hiányzott neki. Hat évvel Abiram előtt halt meg, aki pedig immár három éve távozott ebből a világból.

Ideje véget vetni ennek!

Alaposabban megnézte a pisztolyt, amit néhány hónapja egy orlandói fegyverbemutatón vett. Leült a szófára. Porfelhő csapott föl, majd elült. Eszébe jutott, hogy ugyanezen a szófán ülve hallgatta Abiram felvilágosító szövegét. Hány éves is volt? Tizenkettő?

Harmincnyolc éve.

De úgy tűnt, mintha a múlt héten lett volna.

A magyarázat pedig szokás szerint nyers és tömör volt.

– Érted? – kérdezte Abiram. – Fontos, hogy megértsd.

– Nem szeretem a lányokat.

– Majd fogod. Úgyhogy ne feledd, amit mondtam!

Nők! Még egy kudarc. Alig volt kapcsolata fiatalemberként, mielőtt elvette Michele-t, az első lányt, aki komolyabb érdeklődést mutatott iránta. De a házasságnak vége lett, amikor őt kirúgták, és a bukása óta nem is volt dolga nővel. Michele túlságosan megsebezte.

– Lehet, hogy hamarosan találkozom vele – mormolta.

Volt felesége két éve halt meg autóbalesetben.

Ekkor beszéltek egymással utoljára a lányával, akinek szavai hangosan, élesen szóltak:

– Kifelé! Anya nem akarná, hogy itt legyél.

És ő elment a temetésről.

Megint ránézett a pisztolyra. Ujját a ravaszra helyezte. Összeszedte magát, mély lélegzetet vett, és a csövet a halántékához illesztette. Balkezes volt, mint szinte az összes Sagan. Nagybátyja, aki korábban profi baseballjátékos volt, azt mondta neki, amikor még gyerek volt, hogy tanulja meg a csavart dobást, és ezzel vagyonokat kereshet majd a bajnokságban. A tehetséges balkezesekből ugyanis nagy hiány volt.

De ő kudarcot vallott a sportban is.

Ismét a halántékához emelte a pisztolyt.

A fémcső a bőréhez ért.

Lehunyta a szemét és erősebben szorította ujját a ravaszra, elképzelve, hogyan kezdődne a gyászjelentése. „Március 5-én, kedden Tom Sagan, volt oknyomozó újságíró önkezével vetett véget életének szülei házában, a floridai Mount Dorában.”

Még egy kis nyomás a ravaszon…

Kopp. Kopp. Kopp.

Kinyitotta a szemét.

Egy férfi állt az ablak előtt, elég közel ahhoz, hogy Tom lássa az arcát – nála idősebb, gondosan borotvált, előkelő – és a jobb kezét.

Amelyben egy fényképet tartott, amit az üveghez szorított.

Jobban megnézte a fotót, amelyen egy szétvetett kezű-lábú fiatal nő feküdt.

Mintha ki lenne kötözve.

Ismerte ezt az arcot.

A lányáé.

Alle-é.

MÁSODIK FEJEZET

Alle Becket az ágyon feküdt, keze és lába az ágy sarkaihoz kötözve. Ragasztószalag tapasztotta be a száját, amitől az orrán át kellett kapkodva lélegeznie. A kis szobában sötét volt, ami nyugtalanította.

Nyugodj meg, mondta magában.

Apjára összpontosította a gondolatait.

Thomas Peter Saganre.

Családi nevük különbözött annak következtében, hogy három éve, miután a nagyapja, Abiram meghalt, ő férjhez ment. Rossz ötlet volt, s ez igazán akkor derült ki, amikor a friss férj úgy vélte, az ujján lévő gyűrű feljogosítja arra, hogy kedve szerint használja a felesége hitelkártyáját. A házasság három hónapig tartott, a válás további egy hónapig. A költségvetés egyensúlyba hozása pedig két évig.

De sikerült.

Anyja azt tanította, hogy nem jó dolog tartozni. Alle szerette azt hinni, hogy anyjától örökölte a jellemét. Isten a tanúja, hogy nem az apjától. Róla az emlékei szörnyűek voltak. Már huszonöt éves volt, és egyetlen esetre sem tudott visszaemlékezni, amikor apja azt mondta volna neki, hogy szereti.

– Miért mentél hozzá?

– Fiatalok voltunk, Alle, és szerelmesek. És volt jó néhány szép évünk együtt, mielőtt a rosszak jöttek volna. Biztonságos élet volt.

A saját házasságáig nem értette meg igazán a biztonság értékét. Állandó zűrzavar és csetepaté, ezzel lehetett inkább jellemezni a rövid életű házastársi viszonyt. Az egészből csak a nevet tartotta meg, mert bármi jobb, mint a Sagan. Azt, ha csak meghallotta, már fölfordult a gyomra. Ha már mindenképpen kell valami, ami emlékezteti a hibájára, akkor az legyen inkább a volt férje, aki legalább időnként – elsősorban a törökországi nászútjukon – emlékezetes dolgokat produkált.

Megrángatta a karját tartó kötelet. Fájtak az izmai. Megfeszítette a csomókat, aztán más pozícióba helyezkedett. A nyitott ablakon hűvös levegő áramlott befelé, de homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek, blúzának hátsó része pedig nedvesen tapadt a matrachoz. A szobában enyhén terjengő szagok nem voltak túl kellemesek, és azon gondolkodott, hogy vajon ki fekhetett előtte ebben az ágyban.

Nagyon zavarta az érzés, hogy tehetetlenül kiterítve fekszik.

Kényszerítette magát, hogy ismét anyjára emlékezzék, arra a szerető nőre, aki bolondult érte, és aki lehetővé tette, hogy elérhesse a Brown Egyetemre való felvételhez szükséges tudásszintet, aztán pedig diplomát szerezhessen. Mindig szerette a történelmet, elsősorban a Kolumbusz utáni Amerikáét, azt az 1492 és 1800 közötti időszakot, amikor Európa a régi világot erőltette az Újvilágra.

Anyja is sikeresen talpra állt, miután túltette magát a válás fájdalmain, és talált magának új férjet. Ez utóbbi ortopéd sebész volt, szerető férj, aki mindkettejükkel törődött, szöges ellentétben az apjával.

Az ő házasságuk sikertörténet volt.

De két évvel ezelőtt egy felelőtlen sofőr, akinek be is volt vonva a jogosítványa, egyszerűen figyelmen kívül hagyta a stoptáblát, és ezzel elvette anyja életét.

Rettenetesen hiányzott neki!

A temetés élénken élt az emlékezetében, elsősorban apja váratlan megjelenése miatt.

– Kifelé! Anya nem akarná, hogy itt legyél – rivallt rá olyan hangosan, hogy az egész gyászoló gyülekezet hallhassa.

– Azért jöttem, hogy elbúcsúzzam tőle.

– Ezt már rég megtetted, amikor leírtál mindkettőnket.

– Fogalmad sincs arról, hogy én mit tettem.

– Csak egy esélyed volt arra, hogy fölneveld a gyerekedet. Hogy férj legyél. Meg apa. Te elszúrtad a magadét. Úgyhogy tűnj el!

Emlékezett apja arcára. Arra az üres kifejezésre, ami keveset árult el arról, hogy mi van valójában mögötte. Kamasz lányként mindig azt találgatta, hogy apja vajon mire gondol.

Most már nem. Hiszen mit számít?

Megint rántott egyet a köteleken.

Pedig valójában sokat számíthat.

HARMADIK FEJEZET

Béne Rowe a kutyái hangjára figyelt. Drága vérebek, nemes vérvonal. Jamaicára először Kubából hozták be őket mintegy háromszáz évvel ezelőtt. Ezek azoknak a vérebeknek a leszármazottai voltak, amelyeket még Kolumbusz hozott át az óceánon. Egy közkedvelt történet szerint, amikor Ferdinánd és Izabella sikeresen hódította vissza Grenadát a móroktól, e hatalmas fenevadak élvezettel falták föl a mecsetek elé kitett arab gyerekeket. Ez állítólag alig egy hónappal az előtt történt, hogy az a kurafi Kolumbusz először elhajózott Amerikába.

És megváltoztatott mindent.

– A kutyák már közeledősek – mondta társainak, akik mindketten megbízható emberei voltak. – Nagyon közeledősek! Hallom az ugatás! Gyorsabbodik! – Rájuk villantotta hófehér mosolyát, amit jelentős anyagi áldozatok árán biztosított magának. – Ők szeretik, ha közeledik a vég.

Keverte az angol beszédet a helyi kreol nyelvvel és a szigorú nyelvtani szabályok elhagyásával, mert tudta, hogy emberei leginkább ehhez a helyi dialektushoz vannak szokva, ami az angol, az aravak és néhány afrikai nyelv ötvözéséből alakult ki. Ő maga jobban szeretett helyesen beszélni angolul. Ezt a szokását az iskolában vette föl, és anyja erőteljesen támogatta ebben. Ez mindkettejüktől kissé szokatlan lépés volt, mert egyébként inkább a hagyományos dolgokat szerették.

Két embere puskát vitt a vállán, miközben baktattak a jamaicai hegyek közt, amit a spanyolok Sierras de Bastidasnak, erődhegyeknek neveztek el. Ősei, a szökött rabszolgák e hegyeket és dombokat erődítményekként használták korábbi gazdáik ellen. Ők magukat katavudnak, jenkunkunnak, csankofinak nevezték. Egyesek szerint a spanyolok a szökevényeket cimarronoknak – szelídítetleneknek, vadaknak – vagy marranoknak hívták. Ezt az elnevezést addig a vaddisznóvadászokra használták. Mások szerint a francia marron lehetett az alap, ami „szökött rabszolgát” jelent. De akármi volt is az eredete, az angolok a szót végül maroonra torzították.

Ami aztán rajtuk ragadt.

Aztán ezek az iparral foglalkozó emberek településeket építettek, amiket az alapítóikról neveztek el – Trelawny, Accompong, Scott’s Hall, Moore és Charles. Helyi, tainó nőket vettek feleségül, és utakat vágtak a szűz őserdőkben, miközben állandóan hadakoztak a kalózokkal, akik rendszeresen megpróbálták meghódítani Jamaicát.

Így a hegyvidék lett az otthonuk, a sűrű erdők meg a szövetségeseik.

– Hallom Óriás Anyust – mondta a társainak. – Ez az éles csaholás, ez ő. Ő a vezér. Mindig az volt.

A kutyát Nagy Anyus nyomán nevezte el, aki a maroonok egyik törzsfőnöknője volt a tizennyolcadik században, és később valamennyi maroon lelki és katonai vezetője lett. Arcképe most a jamaicai 500 dollároson díszelgett, bár a portré teljesen a képzeleten alapult. Nem volt ugyanis egyetlen hiteles leírás vagy kép sem róla – csak legendák.

Maga elé képzelte a fél kilométernyire zajló jelenetet. A vörösessárga, helyenként sörtés szőrű kutyák – akkorák, mint a masztiff, olyan élénkek, mint a véreb, és olyan bátrak, mint a buldog – egymás mellett rohantak, de mind a négyen Óriás Anyus mögött. A hatalmas szuka ugyanis egyetlen kannak sem engedte meg soha, hogy az élre törjön, és századokkal ezelőtt élt „névrokonához” hasonlóan senki nem is kérdőjelezte meg az elsőségét. Annak, amelyik egyszer megpróbálta, hatalmas állkapcsával egyszerűen eltörte a nyakát.

Béne megállt az egyik magas hegygerincen, és szemügyre vette az erdővel borított csúcsokat. Kékes mályvafából volt a legtöbb, vegyesen rózsaalmafával, mahagónival, tíkfával, csavartpálmával és sűrűn növő bambuszokkal. Észrevett egy erős, vastag fügefát, és eszébe jutott, mit mondott róla az anyja: „A füge uralkodik. Azt mondja mindazoknak, akik megkérdőjelezik a hatalmát: »az erőm a ti teherbíró képességetektől függ«.”

Béne csodálta ezt az erőt.

Az egyik hegyoldalban meglátott egy csapat munkást, akik libasorban dolgoztak, lendülő kapáik vasa meg-megcsillant. Elképzelte önmagát jó háromszáz évvel ezelőtt a Kolumbusz által tévesen indiánoknak nevezettek egyikeként, amint a spanyolok rabszolgájaként csákányozza a földet. Vagy száz évvel később egy angol ültetvényes örök tulajdonú afrikaijaként.

Ezek a maroonok: az őslakos tainók és a behurcolt afrikaiak keverékei.

Mint ő maga is.

– Mi is megy feléjük? – kérdezte a főembere.

Béne tudta, hogy emberei félnek a kutyáktól, de utálják a drogbárókat is. Jamaicát elborította ez a bűnözési szenny. Jelen esetben a drogbáró, aki fél kilométernyire volt tőlük, és menekült az őt üldöző kubai vérebek elől, korábban azt hitte magáról, hogy a törvények fölött áll. Fegyveres csatlósai Kingstont valóságos háborús övezetté változtatták, miután több ártatlan civilt is megöltek a lövöldözésekben. Az utolsó csepp a pohárban az volt, amikor tűzharcba keveredtek egy közkórház és egy iskola mellett. A betegek az ágyak alatt kerestek menedéket, a diákok pedig fegyverropogás közepette vizsgáztak. Ezért találkozóra hívta a bárót – Béne Rowe invitálását sosem lehetett figyelmen kívül hagyni –, és aztán fölvitte őt ide, a hegyekbe.

– És mi’fene akar mondani? – kérdezte e kevert, kreol nyelven a szemtelen drogbáró.

– Beszélj angolul!

– Szégyell, hogy micsoda vagy, mi, Béne?

– Miattad szégyenkezem.

– És mit tervez? Levadász engem?

– Ó, nemám én!

Szándékosan váltott a helyi tájszólásra, hogy megmutassa a fickónak: ő igenis emlékszik arra, hogy honnan jött. Rámutatott a kutyákra, amelyek a teherautón lévő ketrecükben köröztek.

– Ők majd megteszik nekem.

– És micsinál velem? Megöl?

Megrázta a fejét.

– Majd a kutyák.

Elmosolyodott, visszaemlékezve arra, hogy mekkorára nyílt a gazfickó szeme. Örült, hogy olyasvalaki is érez félelmet, aki semmiségekért gyilkol embereket.

– Te nem vagy közülünk – fröcsögte a drogbáró. – Elfelejtetted, honnan vagy, Béne.

Béne közelebb lépett, és már alig néhány centiméterre volt a nyitott selyeminget, méretre szabott nadrágot és drága papucscipőt viselő férfitól. Feltételezte, hogy a drogbáró öltözéke eleganciát akar tükrözni, de ezt a kis hülye csak képzeli. Olyan vékony volt, mint egy nádszál, egyik szeme csillogott, a másik üvegesen homályos volt, a fogai pedig borzalmasan néztek ki.

– Te egy senki vagy – mondta a bárónak.

– Elég vagyok ahhoz, hogy azt gondoljad, hogy meg kell halni nekem.

Béne kuncogni kezdett.

– Hát annyi tényleg vagy. Ha elég értékesnek gondolnálak, akkor lelőnélek. De te csak egy állat vagy, akit a kutyák örömmel levadásznak majd.

– A kormány fizet neked, Béne, hogy ezt tegyél? Ők nem tehetik, ezért akarják, hogy te tegyél meg?

– Saját akaratomból teszem.

A rendőrség kétszer is megpróbálta letartóztatni a semmirekellőt, de mindkétszer zavargások törtek ki Kingstonban. Szörnyű, hogy a bűnözők hősök lettek, de a drogbárók okosak is voltak. Minthogy a jamaicai kormány képtelen volt garantálni állampolgárai biztonságát, a bárók léptek színre élelmet osztogatva, közösségi házakat építve, megszervezve az egészségügyi ellátást, és így megkedveltették magukat.

A dolog működött.

Az emberek hajlandók voltak föllázadni is, hogy megakadályozzák jótevőik letartóztatását.

– Harminc perced van, mielőtt kinyitom a ketreceket.

A férfi tett néhány tétova lépést, de aztán rájött, hogy a helyzet komoly, és eliramodott.

Éppen úgy, ahogyan egy rabszolga szökik a gazdájától.

Teleszívta tüdejét a tiszta, hegyi levegővel. A távoli csúcsok fölött azúrkék gyűrűk fénylettek. A csúcsok közül kettő meghaladta a kétezer métert, egy pedig még a kétezer-ötszázat is megközelítette. Kelet–nyugati irányban húzódtak, elválasztva Kingstont az északi partvidéktől. Ez a kékes fényudvar olyan közismert volt, hogy az angolok elnevezték őket Kék-hegyeknek.

Két embere mellette állt, vállukon a puskával.

– A mai nap másik problémája – mondta, miközben továbbra is a távolba meredt. – Eljön?

– Úton van. Várnak a kamionnál, amíg végzünk.

Itt az egész vidék minden irányban jó néhány kilométerre az övé volt. A maroonok többsége valaki más földjének egy kis darabját művelte, és évente fizetett járandóságot ezért. Neki több tízezer hektárnyi földje volt, és megengedte, hogy azt ingyen műveljék.

A kutyák tovább ugattak a távolban.

Ránézett az órájára.

– Óriás Anyus közeledik hozzá. Ritkán hagyja a prédát egy óránál többet futni.

Hosszú lábú, rendkívül kitartó és erős, büszke kutyái jól ki voltak képezve. Még magas fákra is képesek voltak fölmászni, úgyhogy mostani célpontjuk is hamarosan rájön erre, ha az a botor gondolata támad, hogy az ágak között biztonságban lehet tőlük.

A kubai vérebeket már régóta egyetlen célból tenyésztették.

Fekete szökevények levadászására.

Az ő kutyái „felvilágosultabbak” voltak, és megtámadtak feketét-fehéret egyaránt. De őseikhez hasonlóan csak akkor öltek, ha az áldozat ellenállt. Egyébként csak ijesztgettek, ugattak, megfélemlítettek, és egy helyben tartották a prédát, amíg a gazda megérkezett.

– Induljunk feléjük! – mondta Béne.

Ő ment előre, hogy mutassa az irányt az erdőben. Kitaposott út nem volt, csak sűrű, élő vegetáció. Egyik embere elővett egy machetet, és utat vágott. Ezt a szót Béne mindig is a kreol nyelvű változatban, az utolsó „e” hang elhagyásával használta. Érdekes, hogy egyes dolgokban mennyire nem tud változtatni!

Szél süvített a lombok között.

Milyen egyszerű is lenne elrejtőzni itt, a páfrányok és orchideák között! Soha senki sem találná meg az embert. Az angolok aztán éppen ezért hozták be a vérebeket, hogy megtalálják a szökevényeket.

A szagot ugyanis nem lehet elrejteni.

Tovább törtettek a kutyák felé. A machetes embere haladt elöl, nagy csapásokkal irtva a növényzetet. A napfény vékony sugarakban utat talált egészen a talajig.

– Béne! – kiáltotta a másik embere.

Lehullott falevelek süppedő, vastag takarója nyelte el a lépések zaját, és így még a madarak énekét is lehetett hallani. A levélréteg alatt sziklák és kavicsok tették próbára a lábbeliket, de ő vastag bakancsot hordott. Átverekedte magát a lehajló ágak szövevényén, és utolérte emberét, aki egy kisebb tisztás szélén várt rá. Az egyik fáról rózsaszín íbisz röppent fel hangosan csattogó szárnyakkal. A tisztás fölé hajló ágak alatt mindenfelé orchideák virítottak.

Néhány faragott kődarabot vett észre a páfrányok között.

A kutyák elkezdtek vonyítani.

Ami a sikert jelezte.

Sarokba szorították a prédát.

Közelebb ment és lehajolt. Alaposan megnézte a köveket. Némelyik elég nagy volt és belesüppedt a talajba, néhány meg erősen töredezett volt. A felületüket helyenként zuzmó és humusz borította, de halványan kivehetők voltak a vonalak, amelyek egykor betűket jeleztek.

Fölismerte az írást.

Héber betűk.

– Van még több is – mondta a társa, amikor elkezdtek minden irányban tovább vizsgálódni.

Béne fölállt, mert fölismerte, hogy mit találtak.

Sírköveket.

Egy olyan temetőt, amelynek létezéséről eddig nem volt tudomásuk.

Elmosolyodott, majd fölnevetett.

– Hát, barátaim, jó nap ez a mai! Nagyon jó nap! Kincsre bukkantunk!

Zachariah Simonra gondolt, meg arra, hogy a férfi örülni fog.