Borbély Szilárd

Árnyképrajzoló

– körülírások –

Kalligram

2014

KALLIGRAM

Pozsony, 2014

Copyright © Borbély Szilárd, 2008

ISBN 978-615-5454-13-4

Elektronikus verzió: Takács Gábor

AZ ENYÉSZPONT

1

A látásnak rendje

Onnan néz, ahol a látás összezáródik. Ahol összefutnak a tekintetek. Ahonnan kinéz, ahol kilép, mögötte marad az, amiről már nincs módja meggyőződni, hogy micsoda. Két oldalt, egészen közel hozzá, ott van valami, ami semmire sem emlékeztet. Nyomasztó szorításából mindenképp ki akar szabadulni, de még hátra van az a lépés, amellyel mindezt megteheti. Ahol megoldódik ez, és elrendeződnek körülötte, ahhoz ki kell lépnie, mert az már a kint lesz. Pontosabban az előtt, ami most még mögötte van, és teljesen ismeretlen, mert nem ismerhető, és ami mellette van, de csak a nyomasztó jelenléte van ott, és ez el is fedi teljesen.

Még nem kör, vagy már nem kör, ami körülveszi, hanem megnyílik előtte, rés támad rajta, és ahol ez a megnyílt rés teljessé tágul, ott megint egy másik kör következik. Oda kell eljutni. Még egy lépést kell tennie előre. Át azon, ami most, mint határvonal van előtte. A kapu árnyéka, ahogy a lába előtt, amely mégsem kapu, de át kell lépnie rajta. A por, amely rajta van az előtte lévő felületen, és amely, amíg sértetlen, éppen olyan, mintha maga lenne mindaz, amit elfed. Amíg fel nem sérti egy véletlen vagy szándékos mozdulat, olyannak tűnik, mint a dolog része. Pedig ez semmiképp sem lehet így. Mást jelez az, hogy a sötétség tömbszerű, az éjszaka gránit vagy efféle, a tökéletes éjszakára igaz ez, amelyben nincsen semmi, ami nem sötét és nem éjszaka. A képzeletben lehetne ilyen, a lélekről szőtt képzeletekben, amelyek tökéletesek, mert nincsenek, a semmiben vannak, ahol minden ugyanúgy van, ahogy a vanban, az itt és az ott, ami egyszerre tökéletes.

Egyszerre tökéletes, mert a tökéletes nem a külön bizonytalansága, amely semmiképp sem lehet az, ahogy kilép, ahogy a mögöttből egyszer előlép, ahogy pedig mindig előlép, így vagy úgy, ahol a kört megnyitja, ahol becsukva köröz. Vagy inkább a kör maga az, amely hol jobban, hol kevésbé zárja magába, hol meg kiereszti, hol pedig úgy tesz, mintha kieresztené, aztán gyorsan vagy lassan, de utoléri és bezárja. És hiába néz ide vagy oda, és főként hiába keresi az előrét, mindig látja azt a kört, amely a horizont, vagy az azt helyettesítő zárak. Az ajtók nélküli zárak, ha a zárak az ajtók alkatrészei, azoké az ajtóké, amelyek áttörik a horizontot helyettesítő vízszinteseket. A falakat, amelyek vonalszerűek, vízszintesek, és a horizont helyettesítésére és lezárására készültek, vagyis arra, hogy új horizontot teremtsenek, amely mozdíthatatlan, és mégis legyőzhető, mert lám, itt van rajta a győzelmi jel, amely sebet üt rajta, áttöri, és vele áttöri rajta magát a tekintet, eléri az enyészpontot és kudarcot vall.

2

A meghalásnak rendje

Mindőn tehát a testnek matériáját, amint előbb is említtetett, az egész testben annyira elbomolva látjuk, hogy vagy a melegség belőle egészen kifogyott, vagy erőt vévén, rothadást okozott, az életet nincs ott tovább, miért keressük. Minthogy pedig a több életek is rendre ezen fundáltattak, önként következik, hogy azoknak is szükségesképpen el kellett itt romolniuk. Nyomban követi ugyan is ezt vagy együtt jár véle az irritabilitas ösztön érzésnek ki alvása; úgy hogy, ha szinte a hólyagszívó flastromot, vagy egyéb égető eszközöket az ő csípőjükre tennék is, verességet nem szereznének, annyival inkább hólyagot nem szívnának, se egyéb érzékenységet nem okoznának.

Ugyanezen okból resolválódnak, kitágulnak bennük a testnek tisztulását tartóztató szorító musculusocskák is. Ahonnan a haldokló betegnek híre nélkül minden gondja alá megy, és a verejtéke hidegen kezd kiszivárogni testének színére, kivált a felső részeken, nagyobb rohanása lévén azokra a vérnek. Öregbülvén az érzékenytelenség, a tagokat mozgató és merőn tartó musculusok rostjaiban is kialuszik, hogy azok akármi ösztönre is többé magokat egybevonni nem elégségesek. Lankadni, csüggedni kezd a szív is: mely miatt a pulsus mind gyengébb, vékonyabb, kisebb lesz; míg egyszer egészen kimarad. Verdegél ugyan ez után is néha még egy ideig magában a szív, de nem lévén ereje, hogy a vért az agyvelőre tolhassa, elfogynak, egybealusznak az érzékenységekre szolgáló spiritusok, melyektől a látás meghomályosul, egyéb érzékenységek is kialusznak.

Az ábrázat megváltozik, leesik, a szemnek fényessége elvész, pókhálóforma, enyves, takonyszálak fogják el annak feketéjét. Meglágyul, megfonnyad, beesik, ellapul annak egész golyóbisa, mely a valóságos halálnak legutolsó és csalhatatlan jele; úgy hogy, az ilyen testet ezentúl bátran eltemethetik vagy boncoló padra vihetik.

A BIRSALMASAJT

Ki még sosem evett birsalmasajtot, bizonnyal nem magyar az. De legalábbis nem eléggé. Mert nem lehet elég mély benne a magyarságfok. Mindazok, akik tisztátalan kezekkel készített, híg liktáriumokkal próbálják magyarságukat felkelteni, téves utakon járnak. Önmagában még a bor sem elég ehhez. Csak az asztalon megcsillanó, mélybíborba fénylő birsalmasajttal együtt.

A birsalma a magyar jellem része, mert kemény és fanyar. Maga is idegen plánta itt a Kárpát-medencében. A magyarság pusztai vándorlása során hozta ki magával Ázsiából. A birsalmafa, vagyis Cydonia oblonga kétség kívül nemes növény. Van tartása. Nem hajladozik a gyorsan változó széljárás szerint. Ebben előnyére szolgál termete is, mely inkább alacsonynak, mintsem szálasnak mondható.

A birsek állva alszanak. Törzsük, mint a lovas népek lábszárcsontja, görbe. Csoportozatban nőnek. Itt valahol, ott valahol egy-két bokor összehajol. Ágai között csak az ökörszem rak fészket. A birs ugyanis keleti eredetű. Kis-ázsiai származású, melegkedvelő növény. Levelei bőrszerűek. Inkább hasonlít a mediterrán babéréhoz, mint a Kárpát-medence kevert, asszimilánsan felhígult növénykultúrájához. Mivel a birs sem az Urál mellől származott ide, ez is bizonyítja, hogy a magyarok nem finnugor eredetűek. Nem halvérű nép. Aki ismeri a magyarokat, tanúsíthatja, és ezzel el is van döntve a régi vita halszag és rokonság dolgában. A magyarok illatra sokkal inkább hasonlatosak a szelíd birshez, amely növény a magyarok kertjeiben a szilvafák mellett, mint a legrégebbi krónikák feljegyzései tanúsítják, mindenkor megtalálható volt. És ez bizonyosan nem véletlen.

A Kárpátok hágóin alacsony tatárlovakon átkelt törzsökös birsek mind a mai napig megőrizték tulajdonságaikat. Ma már ritkán találkozni velük, mert rejtőzködő életmódot folytatnak. Az 1848as forradalom leverése után az osztrák uralom rettegett a birsalmafáktól. A katonákat vezényelték ki, hogy kivágják ezeket a nemes fákat. Ha a hatóságok tudomást szereztek arról, hogy valamely kertben szökésben lévő birs tartózkodik, azonnal akcióba léptek. A magyarok azonban nem adták fel, rejtegették szeretett fáikat. De ha néha mégis feljelentették a birset bujtató szomszédjukat, azt csakis jelentős anyagi előnyért, valamely tetemes, vagy legalábbis annak mondott summáért követték el.

És a császári Kamarának jókora deficitet okoztak ezzel. Mert ez volt a hazafias cél: a Kamara lassú kivéreztetése. És ezen a közös, nemzeti ügyön szorgoskodtak a magyarok éjjel, mint titkos följelentők. A magánérdek eltörpült a közhaszonra való törekedés mellett. A jó ügyért vívott harc szépséghibája, hogy az idegenszívű kormányzat az így keletkezett többletkiadást a többi magyar adójából vonta le. De mindenki tudomásul vette, hogy a hazáért néha áldozatokat kell hozni.

Szóval a birsalmafákat hosszú évtizedeken keresztül rejtegették. Csak ennek köszönhető, hogy néhány túlélte e nehéz időket. A múlt század elején elérkezett a birsalmafák újjászületésnek kora. A kutatók faggatni kezdték őket. Susogásukat kezdetben viaszhengerre, később hordozható gramofonnal rögzítették. És ekkor, ebben a dicső korszakban e nemes fákat akaratuk ellenére kezdték modernizálni.

Az új korszak új kihívásokkal szembesítette a birsalmafélék törzsökös famíliáját. Ugyanis már látszottak a kimerülés jelei. A titkos férgek rágta fognyomok egyre szembetűnőbbé váltak. Szerencsére ekkor Bereczky Máté tábornok kitenyésztette a Bereczky-birset, amely rendszeresen és bőven terem. Igénytelen, ezért immár mind az öt földrészen megtalálható. És bizonyosak lehetünk benne, hogy ahol birs van, ott a közelében hamarosan fel fog bukkani egy magyar is.

Aztán amikor eljön a szeptember vége, október eleje, a táj szomorú arcot ölt. Utoljára még fel-felparázslik a csipkebogyó rubintja, lánggal lobognak a rőt szőlőlevelek, a hajnali harmatban szomorkásan csillognak a szőlő zafír szemei. Mikor már tálcán kínálják a szupermarketek a negyedosztályú déligyümölcsöt. Ekkor ragyog fel megint a birsalma napja. Kimagasló pektintartalma miatt kihalóban lévő befőző asszonyok keresve keresik a még itt-ott, piacok sarkaiban meglapuló birsalmákat.

De a birsalma igazi történelmi küldetése a birsalmasajt. Ezért joggal állapíthatjuk meg tehát, hogy ki még soha nem evett birsalmasajtot, bizonnyal nem magyar az. De nem eléggé magyar az sem, aki még soha nem főzött. Mert aki nem ismeri ennek fortélyát, az nem ismeri eléggé a magyar lelket. Manapság már alig van olyan hely, ahol az igazi birsalmasajtot el tudják készíteni.

Ugyanis hirtelen kell főzni, vigyázva, hogy meg ne veressedjen a húsa. Bizony szitán kell általverni, méghozzá lószőrből készített nyírfaszitán. Az a családokban hagyományozódó titkok, hogy ki milyen fűszerszámmal szerszámozza, kevervén kalánnal. A titkok titka annak eldöntése, hogy mikor hámlik a medencéről a liktáriom, mert akkor kell formába önteni, és egy székre a kemence mellé letenni. Csak másnap szabad tiszta papírosra tenni, és környül megfesteni patikából hozatott veressartlival, kis fahajat is közibe tévén. Majd pedig patyolat ruhába kötvén a sajtot megporozni, még nedvesen. Aztán egynéhány napokig a házban kell tartani, szépen béfedve, hogy a por ne lepje.

Így hagyományozódott ez anyáról leányra. Mert a titok lényege, a fogások, a technikák csak a praxisban, vagyis családban sajátíthatók el. Azokat a titkokat azonban nemesi és polgári konyhák fényesre csiszolt, gondosan folttalanított réz edényei között adták tovább suttogva. Nagyanyák leányunokáiknak. Lelkükre kötve, hogy majd te is lányodnak hagyd örökül, ha kihunysz!

A GÖNCZ AZ EGY STRICI

1

Katonának lenni jó, mert férfias, kérlek alássan, mondogatta a nagyapám. De ezt nem gondolta mindenki így, már gyerekkoromban sem. Mindjárt például én. A női katonák megjelenése pedig súlyosan aláásta a kijelentés hitelét. Pedig a katonaság valami eleve férfias dolognak számított régen. Például nagyapám számára mindenképp, aki a nagy gazdasági válság idején, a múlt század harmincas éveiben egyszer úgy döntött, hogy manapság biztos megélhetést egyedül a katonai pálya jelent, kérlek alássan. És beadta a téeszt, ami akkor még mást jelentett, mint később, a kollektív mezőgazdaság virágzása idején.

A nagyapám csizmája ragyogott, cipője fénylett, ruhája mindig makulátlan, és bricsesznadrágjának vasalása kifogástalannak volt mondható. Jutason lett tüzérkiképző, és ebbeli minőségében a karpaszományos állományt egzecíroztatta. Öröme telt ebben az elfoglaltságban, munkájában élet és hivatás egymást teljes mértékben átitatta. És bár a háború javában tartott, és a front egyre közeledett, őt csupán az alaki szépség esztétikája, a tartalom nélküli forma, a jelentés nélküli parancsok nyűgözték le.

Frontszolgálatra az utolsó pillanatban vezényelték, mely a Balaton-felvidéki csatában nem volt makulátlannak mondható, mert a szürkületi zónában a meglévő rövidlátás és a hiányzó harci tapasztalat birtokában sajnálatos módon összetévesztette a németeket az oroszokkal. Aknavető ütegének ugyanakkor pontos koordinátákat adott, mert ehhez értett, a számokhoz, a papírokhoz, és alaposan megszórták a piszok ruszkikat.

Hajnalban aztán kiderült, hogy szörnyű malőr történt, kérlek alássan, a ruszkik valójában a Wehrmacht egy összezavarodott alakulata volt. Éjszaka lefegyverezték őket, az egész levitézlett üteget megindították Ausztria felé, a kivizsgálás és a katonai bíróság fenyegetésével. Bécsújhely mellett egy völgykatlanban hevenyészett fogolytábort alakítottak ki számukra.

Az események azonban felpörögtek, és egy reggelre a német őrszemélyzetnek nyoma veszett. Az éj leple alatt továbbálltak. Aztán majd a derék magyar katonák is kimerészkedtek az országútra. Megindultak kelet felé. Az úton szembe találkoztak egy orosz alakulattal. Itt már ellenállónak mondták magukat és antifasisztáknak, akik harcoltak a németek ellen, és ezzel szinte divatot teremtettünk, kérlek alássan, mert ennek a szónak hamarosan nagy karrierje lett, amint az köztudott, kérlek alássan.

2

Menlevelet kaptak és tiszti becsületszót az orosz parancsnoktól. Egyedül ebben az utóbbiban bízott nagyapám, mert tudta, hogy az oroszoknál a dokument (lásd Breszt–Litovszk, Sztalin–Hitler-paktum) nem sokat ér. Nade a tiszti becsületszó, hát az, kérlek alássan: faktum. Így sétikáltak vissza akadálytalanul a véráztatta, elárvult magyar honba.

Az oroszok mindenütt előzékenyen átengedték őket, fennakadás sehol nem volt, minden olajozottan működött. Győrben is, ahol a szabadságos papírok átvételére kaptak szóbeli ígéretet, előzékenyen tárultak ki előttük a kapuk. A vasútállomáson a szükséges papírmunkát flottul végezte a muszka személyzet, és azon kedvességtől vezettetve, hogy ilyen derék ellenálló elvtársak már ne gyalogoljanak tovább, a nagyon szűkös számú vasúti kocsik közül egyet azonnal felkínáltak számukra, rendelkezésünkre bocsátották, hogy úgy mondjam, rezerváltak, kérlek alássan. Azon célból, természetesen, hogy Pestig, ahol a magyar parancsnokság elvégzi a még hátralévő és szükségesnek látszó adminisztrációt, amellyel teljessé válik a Hitler kaput! és a háborúnak vége dolog, addig is csecse-becse lábacskájukat ne koptassák és a hosszas utazás fáradalmaival ellenálló, hős tetemeik ne terheltessenek.

A szovjeteknek ugyanis a harmincas-negyvenes években nem volt különösebben jó sajtója édes hazánkban, de a tiszti becsületszóra való megfellebbezhetetlen hivatkozás itt is megtette a hatását, mert a becsületszó, az adott szó, ha azt tiszt adja, hát az kérlek alássan: faktum.

Hogy a marhavagonban kicsit sokan voltak, víz és kübli dolgában sem teljesült maradéktalanul minden kívánságuk, és hogy kívülről a szükségesnél alaposabban zárták a kocsit, nem volt ugyan barátságos gesztus, no, de hát, mint említettem, a bolsiknak nem volt ekkoriban különösebben jó a sajtójuk, és sajátos szokásaikról is keveset lehetett tudni.

Azt azonban minden magyar sejtette, hogy ez, mármint a rossz sajtó, propaganda okok miatt eltúlzott, és a drága jó Kormányzó úr, Isten éltesse sokáig, majd eligazítja ezt a dolgot is a drága magyar anyaföld legfőbb érdeke szerint is legmesszemenőbben megnyugtató módon, kérlek alássan. Csak addig kell kicsit türelemmel lenni. De hát tiszti becsületszavukat adták, tehát semmi ok aggodalomra.

Akkor kezdtek mégis kicsit aggodalmaskodni, amikor a szerelvényt Pesten ide-oda tologatták, várakoztatták, leszállni azonban nem lehetett, hogy elmacskásodott lábikáikat kicsinység megmozgassák. Majd amikor a vasutasok, akik köztudottan a hadsereg karikatúrái, kérlek alássan, szabad jelzést adtak a mozdonynak, tovább haladt kelet felé, és meg sem állt, illetve csak rövid időszakokra, szén és víz vételezése céljából, a Kaukázus egzotikus vidékéig, ekkor kezdtek gyanakodni a szovjeteknél mélyen inflálódott tiszti becsületszó tényleges értéke felől.

Öt évbe került a nagyapámnak és társainak a tiszti becsületszóba vetett vakhit. Közben beható ismeretekre tettek szert a szovjet erkölcs és a kommunista morál dinamikáját illetően, a csalánleves és a fakéreg tápértékét illetően, kérlek alássan. Ilyen és hasonló történeketeket hallottam a nagyapámtól gyerekkoromban, amelyek betekintést engedtek a katonaság és a győzedelmes szovjetek működésébe.

3

Hazatérése után, mint korlátozott cselekvőképességű, kvázi háborús bűnös, nagyapám a számok világának szentelte magát, annál is inkább, mert Rákosi elvtárs és a szocializmust építő párt ezzel bízta meg. A zsidótlanított falvak szatócsboltjai hozzáértő, számolni tudó káderek hiányával küszködtek, és a frissiben felállítandó félkatonai szervezet, a Hangya szocialista utódja és az ÁFÉSZek elődje hasznosította nagyapám tüzérségi ismereteit. A szocialista tervgazdaságnak a kapitalista árudömping kritikáját jelentő, visszafogottan pazar kínálatának katonás rendbe szedése a polcokon, az üres üvegek glédába állítása, a tíz-húsz filléresek feszes hengerecskékbe csomagolása és más, hasonló súlyú harcászati feladatok töltötték ki az életét ezután.

Kétségbeejtően alakiatlan népség vette körül mindenütt, olyanok, kérlek alássan, akik még csak elemi katonai kiképzésben sem részesültek soha. Ettől kezdve élete végéig végeérhetetlen és antagonisztikus harcot vívott boltbeli munkája mellett a tyúkudvar lakóival, akik képtelenek voltak alakzatba rendeződni, vonalba felfejlődni, szabályos hátraarcot csinálni, és a többi. A libák vívták csak ki némiképp a tiszteletét.

A seprű a fegyelmezés eszközeként szolgált. Az élőanyagbeli veszteség folyamatos volt a hátsóudvarban. A természetes elhullási ráta minden héten teljesítve volt, és ezzel az ebéd állati fehérje része is biztosítva volt. Mint említettem, egyedül csak a libákkal tudott valamennyire megbékülni. A többiek meg sem hallották vezényszavait.

Mi, unokák is kétségbe ejtettük. Húzd ki magad! Fejet fel! Mell ki, has be, középső ujj a nadrágvarraton! Este stokizás, cipő fényesre bokszolva. Frizura rövidre vágva és folyamatosan rendben tartva. Beszédkor rebbenés nélkül egyenes tekintettel a szembe nézve. Gyerekkoromban nagyapám által komplett katonai kiképzésben részesültem, hatéves koromra pompásan stokiztam. Cipőmet szorgalmasan bokszoltam. Hajam sosem nőtt a nyakamba.

4

Ha emlékezetem nem csal, a Stúdió ’82-ben egy hosszú hajú, Lennon-szemüveges író arról beszélt, hogy egy nagy műszaki rajzlapra ráírta az Iskola a határon című regény részleteit, hónapokig, akkurátusan. Szép napi szertartás, gondoltam, és egy szépen elmosódott felület látszott a fekete-fehér képernyőn. Aztán utánajártam a neveknek, majd pedig kikölcsönöztem a szóban forgó könyveket. Akkoriban ez nem volt gond, a kenyér és a könyv olcsó volt, a falusi könyvtárban is előfordult legalább egy példány mindenből.

Épp volt egy kis időm olvasni, mert a sikeres felvételi eredményeként a behívót vártam tűkön ülve. Nem tudom, milyen lett volna az az egy év a néphadseregben, ha előtte nem beszél Esterházy a televízió rétegműsorában erről a regényről, ha nincs meg a könyvtárban, ha nem olvasom el Ottlik könyvét. De elolvastam. És az elkövetkező egy évben ehhez mértem a körülöttem történő dolgokat.

Alapos felkészítést adott. Az összezárt fiatal férfiak világa, a pitiáner árulások, a kényszerű gyávaság, a körkörös védekezés és a lappangó szolidaritás lehetőségeiről ebből a regényből sajátítottam el a legfontosabbakat. A félelem erejét felhasználó kifinomult terror, a gyengeségből és a gyávaságból táplálkozó önzés a motorja az effajta gépezeteknek. Ottlik regényének világa a kivételezett katonaiskolás, az úri ideológiával táplált, de mégis csak a szolgaságra hívta fel a figyelmet. A Horthy-korszak szellemét fenntartani hivatott réteg szolgává nevelését beszélte el.

De nem csak ezt. Az a szervezet, amelybe bennünket, úgynevezett előfelvételiseket – ahogy az egyetemi tanulmányaik megkezdése előtt egy év sorkatonai szolgálat teljesítésére kötelezetteket nevezték – szántak, a népi demokratikus állam demokratikusnak mondott hadserege volt. Erről csak annyit, hogy pucoltam a tisztek surranóját, kikeféltem gyakorlóruhájukból a sárt, írtam helyettük a kiktervet, vagyis kiképzési tervet, a tanároknak a tanmenetéhez hasonló forgatókönyvet, színes képekkel, rajzokkal, sormintákkal díszítve.

A kiképzőkből azonban hiányzott a tartás, a testületi szellem önkéntesen vállalt szigora, amely a nagyapámat még nyolcvan fölött is szálegyenesen tartotta. Minek eredményeképpen halálos ágyán is fegyelmezetten viselt el mindent, a fájdalmakat szótlanul, és este mindvégig bestokizott cipőjét merőlegesen illesztette be a szék lábai közé. Isten előtt mindvégig harcra készen állt a váratlan riadóra.

5

A nyolcvanas évek inflációval járt együtt az életszínvonal emelkedése. A médiákból folydogáló híreket mindig azzal kommentálta, hogy kérlek alássan, addig emeljék ezek, mármint a kommunisták, mármint az életszínvonalat, amíg sérvet nem kapnak, kérlek alássan. Aztán kezdetben még reménykedett az új demokráciában. Némiképp meglepve úgy vettem észre, neki is voltak illúziói, bármilyen kevés.

Rólam nem sokat gondolt. Az írás és hasonló civil kényeskedések az ő szemében nem voltak figyelemre méltó ügyek, mert hiányzott belőlük minden katonás szellem. A katonaság után, hogyhogy nem, végleg leszoktam a stokizásról is. A néphadseregben valahogy hosszú távra kiéltem ezt a szenvedélyem. És még csak a téeszt sem adtam be. Sajnálatára az egyenruhámban egyszer sem látogattam meg, amiből messzemenő következtetéseket vont le. Ekkoriban már csak a tyúkudvaron fejtette ki rendíthetetlen kiképzői aktivitását.

1990 körül újra megélénkült és követni kezdte a történéseket. Ekkoriban együtt néztünk a televízióban valami fontos eseményt. Talán Göncz Árpádnak, a harmadik köztársaság új államfőjének a beiktatása lehetett. Nagy állami reprezentáció volt, katonazenekar, díszőrség, díszszázad, sortűz. Újra a régi magyar honvédegyenruha lett rendszeresítve mundérként, ami már önmagában könnyeket csalt nagyapám szemébe. Feszülten, szinte áhítattal figyelte a közvetítést. A felsorakozott díszsorfal előtt a vörös futószőnyeg, szuronyos katonák. Feszesség, alakiasság, csupa-csupa katonás dolgok.

És ekkor jött Göncz Árpád, hogy fogadja a tiszteletadást. Lassan elhaladt a sorfal előtt. Éreztem, hogy baj van. A nagyapám mindezt egyre csalódottabban figyelte. Aztán csak annyit mondott, végig se nézve a katonai tiszteletadás mellett végbe ment magas állami eseményt, hogy ez egy strici. Mármint a Göncz. A legfőbb közjogi méltóság. Az államfőre mondta, hogy ez egy strici, kérlek alássan.

6

Ismertem a nagyapám szóhasználatát. A két háború között más volt a szleng. A csodálatos mandarinban nem értettem, mit keresnek apacsok egy apacstanyán, és mindez épp Budapesten. Aztán egy kupléban hallottam az apacslegényről, aki a lumpen, zsebes, kisstílű gazember. A strici sem azt jelentette nagyapám számára, amire manapság gondolnánk, és amire te is elsőször gondolhatsz, kedves olvasó. A harmincas évek katonai szlengje szerint a strici az alakiatlan elemet jelölte, a menthetetlenül és javíthatatlanul civil egyént. Azt, akiből munkájuk iránt mélyen elkötelezett kiképző tisztek és sztahanovista altisztek serege sem tudna igazi katonát faragni.

Számára ugyanis a strici a reménytelen, a javíthatatlan civil volt. A katonai szellem legfőbb ellensége. Maguk piszok stricik! – ordítozta hajnalonként a jutasi laktanya udvarán felsorakoztatott karpaszományosoknak a nagyapám. Ezt szerette, ezt ordítozni. A csípős novemberi hajnalokon kedvenc időtöltése volt hosszan megvárakoztatni a fiatalurakat. Ugyanis előzetesen azzal volt elfoglalva, hogy felforgatta a körletüket, az anyuci kedvenceinek meleg matracait a terem közepére dobálta. A dilettáns stokikat akkurátusan és ráérősen rugdosta fel. Mert nem állhatta a striciket. Személyes kihívásnak tekintette, hogy átnevelje őket, és katonát faragjon belőlük.

Ahogy ott ültünk a tévé előtt, megpróbáltam védelmembe venni a neves írót és műfordítót, a demokratikus ellenzék egyik tagját, a börtönviselt értelmiségiből lett rendszerváltó politikust, soroltam a lehetséges mentségeit. De a megismételt keserű kifakadás hangsúlyából azt is megértettem, hogy márpedig a nagyapám számára ez a Göncz, akármit is mondasz, kérlek alássan, édes fiam, ez egy strici. És te is az vagy, kérlek alássan. Anti-katonák vagytok mind! Nincs tiszti becsületszavatok! Nem lehet bennetek megbízni! Nem ismeritek az adott szó szentségét. Mi lesz akkor így ebből az országból, kérlek alássan?

És ettől kezdve már nem fűzött többé reményt a rendszerváltás nevezetű alakiatlan eseménysorhoz. Mert az ő hőse, szívének titkos ideálja Horthy volt és maradt mindhalálig: a derék katona.