Patrick Modiano

A KIS BIZSU

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patrick Modiano: La Petite Bijou

Éditions Gallimard, Párizs, 2001

Fordította és az előszót írta: Rőhrig Eszter

A szöveget az eredetivel egybevetette: Dr. Bárdos László

© Éditions Gallimard, 2001

© Rőhrig Eszter, 2014

Borítófotó: Shutterstock

© Tarandus Kiadó, 2014

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross Gábor út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó ötvenkettedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

EPUB ISBN 978-615-5261-60-2

PRC ISBN 978-615-5261-59-6

Zinának és Marie-nak

A könyv összes szereplője a képzelet szülötte,
bármiféle egyezés a valósággal csak a véletlen műve.

A Châtelet-nál voltam, lent, a metróban, a délutáni csúcsforgalomban, több mint tíz évvel azután, hogy lezárult életemnek az a korszaka, amikor „Kis Bizsu”-nak szólítottak. Mentem a mozgójárdán, a végtelen hosszú folyosón. Egy nőn sárga kabát volt. A kabát színe keltette föl a figyelmemet, hátulról láttam meg a mozgójárdán. A Château-de-Vincennes irányt jelző táblánál folytatta útját egy másik hosszú folyosón. Most egymás közelébe kerültünk a lépcső közepén, és mozdulatlanul vártuk, hogy kinyíljon az automata ajtó. Ott állt mellettem. Jól láthattam az arcát. Annyira hasonlított az anyáméhoz, hogy azt gondoltam, ez biztosan ő.

Egy fénykép idéződött fel bennem abból a néhányból, amelyet anyámról őrzök. Úgy villant fel az arca az emlékezetemben, mintha reflektor fénye emelte volna ki az éjszakából. Mindig zavarba jöttem ettől a fotótól. Álmomban folyton hatósági felvételnek látom, és hol egy rendőrfelügyelő, hol meg egy kórboncnok tartja elém azonosítás céljából. Nem válaszoltam. Nem tudtam róla semmit.

A nő leült egy padra, távol a többiektől, akik a peron szélén tömörülve várták a szerelvényt. Nem volt szabad hely a padon, odébb mentem, és nekitámaszkodtam az ital- és csokoládéautomatának. Látszott a kabát szabásán az egykori elegancia, és az is, hogy milyen feltűnést kelthetett valaha ez a citromsárga szín. A kabát azóta kifakult, szinte megszürkült. A nő mintha nem is érzékelte volna a körülötte zajló eseményeket, úgy látszott, nem moccan az utolsó metróig. Profilból őneki is éppen olyan különleges, enyhén pisze orra volt, mint az anyámnak. Ugyanaz a világos szem. Ugyanaz a magas homlok. A haja rövidebb. Nem, nem változott sokat. A haja nem egészen szőke, de nem is tudom, hogy az anyám valóban szőke volt-e. A szája szélén lefelé görbedő ránc. Úgy éreztem, hogy ez a nő az anyám.

Nem szállt fel a beérkező szerelvényre. Néhány percre kiürült a peron. Leültem mellé a padra. Aztán a peront ismét sűrű tömeg lepte el. Megszólíthattam volna. Nem találtam a megfelelő szavakat, és különben is sok ember volt körülöttünk.

Már-már elszunnyadt a padon, de amikor a szerelvény érkezését még csak távoli morajlás jelezte, fölemelkedett a helyéről. Mögé léptem, és beszálltam a metrókocsiba. Odabent hangosan beszélgető férfiak egész csoportja választott el minket egymástól. Az ajtók bezárultak, és abban a pillanatban jutott eszembe, hogy elvétettem a szokás szerinti útirányt. A következő állomásnál a leszállók áradata kilökött a kocsiból, de visszaléptem, és közelebb húzódtam hozzá.

Az éles fényben idősebbnek tűnt, mint a peronon. A bal halántékán és az arca egy részén sebhely húzódott. Hány éves lehet? Ötven körül? És hány éves a fényképemen? Huszonöt? Nem változott az elmúlt huszonöt évben: a tekintete tiszta volt, csodálkozó, talán valami homályos félelmet tükrözött, ám ez az arc egy pillanat alatt meg tudott keményedni. Véletlenül megállapodott rajtam a tekintete, de máshol járhattak a gondolatai. Elővette a kabátzsebéből a púdertartóját, felnyitotta a fedelét, a tükröt az arca elé tartotta, és bal kisujjával a szeme sarkához nyúlt, mintha egy szemébe hullott porszemet akarna kimorzsolni. A metró felgyorsult, zökkent egyet, megkapaszkodtam a fémrúdban, de ő, ő bezzeg nem vesztette el az egyensúlyát. Meg sem ingott, csak nézte magát a púdertok tükrében. A Bastille-nál annyira megtelt a kocsi, hogy az ajtók csak üggyel-bajjal tudtak bezáródni. Elég ideje maradt, hogy eltegye a púdertartóját, mielőtt a többiek betódulnak a kocsiba. Vajon melyik állomáson fog leszállni? Eredjek a nyomába? Hiányzik ez nekem? Hozzá kell szoknom a gondolathoz, hogy ugyanabban a városban élünk. Annak idején azt mondták, régen meghalt Marokkóban, de nem jártam utána, mi történhetett vele. Az ember hall gyerekkorában jó néhány „meghalt Marokkóban”-féle, homályos értelmű mondatot, és mivel nem érti, inkább elereszti a füle mellett. A mondatok dallama azonban visszacseng az emlékezetünkben, mint például a „Volt egyszer egy kishajó” című dalocskáé, amelyben a kis matrózt majdnem megeszik a hajótörött tengerészek. „Meghalt Marokkóban.”

A születési anyakönyvi kivonatom szerint az anyám 1917-ben született, és a fényképeken huszonöt éves lehetett. Biztosan letagadott egypár évet, csak hogy fiatalabbnak látsszék. A nő fázósan feltűrte a kabátgallérját, pedig a kocsiban egymást melegítette a sok utas. Most veszem észre, hogy a feltűrt gallér széle mennyire kibolyhosodott. Mióta hordhatja ezt a kabátot? A fényképek korszakából való? Hát persze, ezért fakult meg ennyire az a sárga szín. Ha a végállomáshoz érünk, és majd átszállunk a buszra, könnyebb lesz megszólítani. A Lyoni pályaudvar után megritkultak az utasok. Megint rám pillantott, de ilyen pillantásokat gépiesen váltanak egymás között az utasok. „Emlékszik arra, hogy Kis Bizsunak becézett? Abban az időben álnéven élt. A keresztnevét Soniára változtatta.”

Most egymással szemben ültünk, közvetlenül az ajtó mellett. „Az eredeti nevén kerestem a telefonkönyvben, négy-öt volt benne, felhívtam mindet, de egyik számon sem találtam. Többször megfordult a fejemben, hogy elmegyek Marokkóba. Csak így deríthetem ki, hogy valóban meghalt-e.”

A Nation után kiürült a kocsi, de ő még mindig ott ült velem szemben, összekulcsolt kezén a szürkés kabátujj alól kilátszott a csuklója. Sem gyűrű, sem karkötő, csak a csupasz kéz, a repedezett bőr. A fényképeken a kor divatja szerint vastag karpereceket és nehéz gyűrűket viselt. Most nincs rajta ékszer. Behunyta a szemét. Innen a harmadik a végállomás. Ha a metró megáll a Château-de-Vincennes-nél, óvatosan fölállok, kiszállok, és hagyom tovább aludni a kocsi ülésén. Felszállok a Pont-de-Neuilly felé tartó metróra, oda, ahova eredetileg is készültem, mielőtt megpillantottam volna a sárga kabátos nőt.

A szerelvény most lassan begördült a Bérault állomásra. A nő közben kinyitotta a szemét, és ismét előtűnt szúrós tekintete. Kinézett a peronra, aztán fölállt. Megint követni kezdtem a metróátjáróban, de ezúttal csak mi ketten voltunk. Most vettem észre, hogy bokára simuló, kötött házicipőt visel, hát ettől olyan puha a lépte, mint egy hajdani táncosnőnek.

A Lisière de Vincennes és a Saint-Mandé szélén sugárút vezet, mindkét oldalán lakóházak. Leszállt az éj. A nő átment a túloldalra, és beállt egy telefonfülkébe. Megvártam, amíg néhányszor kihuny, majd újra fellobban a vörös lámpa, aztán én is átmentem a másik oldalra. Jó pár percet eltöltött a telefonfülkében, mire előkerült a pénze vagy a tantusza. Őt figyeltem, de közben a fülke melletti gyógyszertár kirakatát is nézegettem, és ekkor viszontláttam a tűzokádó ördögöt, azt a reklámot, amelyik már gyerekkoromban is rémisztgetett. A telefonfülke felé fordultam. A nő lassú mozdulattal tárcsázott, mintha először hívná ezt a számot. Két kezével emelte a kagylót a füléhez. De nem vették fel a telefont. Visszaakasztotta a kagylót, kivett a kabátja zsebéből egy darab papírt, s amíg tárcsázott, szemét a papíron tartotta. Eltűnődtem, hogy van-e egyáltalán hajléka valahol.

Ezúttal felvette valaki a telefont. A fülke üvegén keresztül láttam, hogy mozog a szája. Most is két kézzel fogta a kagylót, s beszéd közben időnként bólogatott, talán így jobban tudott koncentrálni. Szájmozgásán úgy látszott, mintha egyre jobban felemelné a hangját, aztán fokról fokra lecsillapodott. Kinek telefonálhatott? Abból a néhány tárgyból, ami a kekszes fémdobozban megőrződött, egy naptár meg egy címregiszter való abból az időből, amikor a fénykép készült, és amikor Kis Bizsunak hívott. Korábban nem érdekelt, hogy mi van a naptárban és a telefonos noteszban, de egy ideje esténként belelapozok. Nevek. Telefonszámok. Tudom jól, fölöslegesen tárcsáznám ezeket a számokat. És nincs is kedvem hozzá.

A nő még mindig beszélt a fülkében. Láthatóan annyira belefeledkezett a mondókájába, hogy akkor sem venne észre, ha közelebb mennék. Sőt tehetnék úgy is, mintha a telefonra várnék, s így néhány szót meghallhatnék az üvegen túlról, s többet megtudhatnék erről a sárga kabátos, házicipős nőről. De nem hallottam semmit. Talán olyasvalakinek telefonált, aki benne van a régi telefonfüzetben, annak az egynek, akivel állandóan tartja a kapcsolatot, aki még él a régi ismerősök közül. Gyakran egy életre a nyakunkon marad valaki, mert nincs szívünk lerázni. Fényes pillanatokban csapódik hozzánk, és követ a nyomorúságban, akkor is csodál, kitart mellettünk, vakon bízik bennünk. Egy földönfutó, mint te. Egy hűséges kutya. Egy örök balek. Megpróbáltam elképzelni, milyen lehet az a férfi vagy nő, aki a vonal másik végén beszél.

A nő kilépett a telefonfülkéből. Közönyös pillantást vetett rám, éppolyan közönyöset, mint a metróban. Kinyitottam a telefonfülke üvegajtaját. Nem dobtam pénzt a nyílásba, tárcsáztam, mintha hívnék valakit, azt várván, hogy kissé távolabb kerüljön tőlem. Fülemen tartottam a kagylót, de még vonal sem búgott benne. Süket csönd. Nem voltam képes a helyére tenni a telefonkagylót.

Bement a gyógyszertár melletti kávézóba. Haboztam, utánamenjek-e, de aztán azt gondoltam, miért is ne, úgysem fog észrevenni. Ugyan kik vagyunk mi ketten? Egy meghatározhatatlan korú nő és egy fiatal lány a metró emberrengetegében. Senki nem tudna megkülönböztetni bennünket a többiektől. És amikor fölérünk a metróból, és kilépünk a szabad levegőre, a többi millió emberrel együtt mi is hazatérünk este, ki-ki a maga külvárosába.

A kávézó hátsó végében leült egy asztalhoz. A kerek képű, szőke pultos kihozott neki egy kirt. Jó lenne megtudni, hogy minden nap és mindig ebben az órában tér-e be erre a helyre. Elhatároztam, megjegyzem a presszó nevét. Calciat, avenue de Paris 96. Szépen ívelt, hasas betűkkel volt felírva a bejárati ajtó üvegére. Visszafelé menet, a metróban többször elismételtem magamban a nevet és a címet, hogy adandó alkalommal leírhassam. Az ember nem hal meg Marokkóban. Az élet titkon folytatódik egy élet utáni létben. Minden este egy kir a Calciat-ban, azután a törzsvendégek megszokják a sárga kabátos nő jelenlétét. Kérdezni sosem kérdeznek tőle semmit.

Leültem a hozzá legközelebbi asztalhoz. Én is rendeltem egy kirt, jó hangosan, hogy ő is meghallja, reméltem, hátha kiérzi belőle a közeledésemet. De meg sem rezzent. Enyhén oldalra hajtotta a fejét, arcán ridegséget és szomorúságot láttam, keresztbe font karját az asztalnak támasztotta, és most a testtartása éppen olyan volt, mint a festményen. Vajon hová lett az a kép? Az egész gyerekkoromat végigkísérte a róla készült festmény. A szobám falán lógott Fossombronne-la-Forêt-ban. Rámutattak, és azt mondták: „Ez az anyád képe.” Egy Tola Soungouroff nevű illető festette le Párizsban. A név és a város a kép bal alsó sarkában olvasható. Karját keresztbe fonja, mint most, de a festményen vastag szemű, arany csuklóláncot visel. Akár ezzel is kezdhetném a beszélgetést: „Hasonlít arra a nőre, akinek az arcképét a múlt héten láttam a porte de Clignancourt-i bolhapiacon. A festő neve Tola Soungouroff.” Hiányzott belőlem a kellő lendület ahhoz, hogy felálljak és odahajoljak hozzá. Tegyük fel, hogy hibátlanul mondanám el ezt a mondatot: „A festő neve Tola Soungouroff, és magát Soniának szólították; de Suzanne a valódi neve, legalábbis ez áll a születési anyakönyvi kivonatomban.” Igen, ha egy szuszra sikerülne is kimondani ezt a mondatot, vajon előbbre jutnék-e? Biztosan úgy tenne, mintha nem értené, vagy dőlne belőle a szó ide-oda csapongva, mert már régóta nem beszélt senkivel. Hazudna, összekuszálná a nyomokat, éppúgy, mint akkoriban, amikor ez a festmény meg a fényképek készültek, akkor is megmásította a születési évét és a keresztnevét. A vezetéknevét is megváltoztatta. Sőt nemesi címet vett fel. Elhitette magáról, hogy egy ír arisztokrata család leszármazottja. Gondolom, egyszer összeakadt egy írrel, máskülönben honnan vette volna ezt az ötletet. Egy írrel. Lehetne az apám is, akit nehéz lenne megtalálni, meg gondolom, réges-régen elfelejtette, kitől fogantam. Az égvilágon mindent elfelejtett, és igencsak elcsodálkozna, ha az apámra terelném a szót. Azt mondaná, összetévesztem valakivel. A hazugságok idővel szertefoszlottak az emlékezetében. De biztos vagyok benne, hogy akkoriban minden hazugságát elhitte.

A szőke, kerek képű pultos kihozta neki a második kirt. Sokan tolongtak a bárpult körül. És minden asztalnál ültek. Nem is hallottuk volna egymás szavát ebben a nagy zsivajban. Úgy éreztem, mintha még mindig a metrókocsiban lennék. Vagy inkább, hogy egy vasúti pályaudvar várótermében ülök, és nem tudom, melyik vonatra kell felszállnom. Őneki viszont már elment a vonatja. Húzta az időt, nem akart hazaindulni. Biztosan nem lakik messze innen. Igazán kíváncsi voltam, hol lehet az otthona. Egyáltalán nem volt kedvem beszélgetni vele, semmi különöset nem éreztem iránta. A körülmények úgy hozták, hogy nem alakult ki közöttünk az, amit emberi kötődésnek neveznek. Egyetlen dolgot szeretnék megtudni, azt, hogy mi történt, ami miatt ide, ilyen mélyre jutott, tizenkét évvel azután, hogy meghalt Marokkóban.

Kis utca volt egy kastély vagy vár szomszédságában. Nem tudom pontosan, hogy a kettő között mi a különbség. Alacsony házak, autójavító-műhelyek, néhol lóistállók szegélyezték az utca két oldalát. Egyébként Lovassági kvártély volt az utca neve. Jobb oldalon, középen, egy sötét színű, hatalmas téglaépület tömbje emelkedett. Késő éjszaka lett, mire az utcába értünk. Néhány méter előnyt adtam neki, de apránként lerövidítettem a köztünk lévő távolságot. Biztos voltam benne, hogy akkor sem venne észre, ha egy vonalba kerülnénk. Később nappal is visszatértem ebbe az utcába. Ha az ember elhagyja a téglaépületet, a semmibe ér. Tiszta volt az égbolt. Az utca végében üres telek tátongott, mögötte pedig egy még nagyobb puszta térség. Nagybetűkkel rótt táblán ez állt: „Katonai gyakorlótér”. Mögötte kezdődött a vincennes-i erdő. Éjjel ez az utca éppolyan volt, mint akármelyik külvárosi utca lehetett volna Asnières-ben éppúgy, mint Issy-les-Moulineaux-ban vagy akár Levallois-ban… Lassan lépkedett hajdani táncosnőlábaival. Nem lehet könnyű mamuszcipőben járni.

Az épület sötét tömbje valósággal összeroppantotta a környező házakat. Nem is érti az ember, minek építették ide, ebbe az utcába. A földszinti élelmiszerboltban éppen zártak. A nő belépett, pedig már lekapcsolták a neonlámpákat, és csak a kasszánál volt világítás. Láttam a kirakatüvegen át, hogy az üzlet végében leemel egy konzervet, aztán még egyet. Meg egy fekete dobozt. Kávét? Cikóriát? Magához szorította a konzervdobozokat meg a fekete csomagot, és ahogy a kasszához ért, megbotlott. A konzervek és a fekete doboz leesett a földre. A pénztáros fölszedegette mindet. Rámosolygott a nőre. Mindkettőjük szája mozgott, és igazán kíváncsi lettem volna, itt milyen néven szólítják. A valódi, lánykori nevén? Kilépett a boltból, úgy ölelte magához a konzerveket meg a fekete dobozt, mint anyák a gyermeküket. Már majdnem felajánlottam, hogy segítek neki, de aztán hirtelen belém hasított, hogy milyen messze is van Párizstól ez a Lovassági kvártély utca, olyan messze, mintha az isten háta mögött, egy helyőrségi városban rejtőzne. Hamarosan minden bezár, elnéptelenedik a város, és lekésem az utolsó metrót.

Belépett a rácsos kapun. Amikor megpillantottam ezt a távolban derengő, hatalmas téglatömböt, már éreztem, itt lesz az ő lakása. Áthaladt az udvaron, s az udvar végében több, ehhez az utcaihoz hasonló épület sorakozott. Egyre óvatosabban lépegetett, mintha attól félne, hogy elejti az ennivalóját. Hátulról úgy rémlett, hogy bármely pillanatban ő maga esik össze a cipeléstől.

Bement az egyik udvar végi, bal oldali épületbe. Mindegyik bejárati ajtón felirat állt: A lépcsőház, B lépcsőház, C lépcsőház, D lépcsőház. Ő az A lépcsőházba fordult be. Pár percig ott maradtam, vártam, hogy felgyulladjon a fény az ablakában. De hiába vártam. Latolgattam, van-e lift az épületben. Elképzeltem, hogy a konzervdobozokat magához szorítva megy fölfelé az A lépcsőházban. Visszafelé menet a metróban még mindig ezt a képet láttam magam előtt.