David Wagner

ÉLET

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

David Wagner: Leben

Rowohlt Verlag, 2013

A szerző munkáját e könyv megírása során

a Deutsche Literaturfonds e.V. támogatta.

Fordította: Balla Judit

© Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg, 2013

© Balla Judit, 2014

Borítóterv: Papp Norbert

© Tarandus Kiadó, 2014

Minden jog fenntartva!

Kiadja a Tarandus Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

9024 Győr, Baross Gábor út 73.

Telefon/fax: +36 96 410 957

www.tarandus.hu

A Tarandus Kiadó ötvenegyedik könyve.

Felelős kiadó: Réti Attila

Felelős szerkesztő: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Szalay Ildikó

EPUB ISBN 978-615-5261-57-2

PRC ISBN 978-615-5261-56-5

Minden pontosan így volt,
és egészen másképp.

VÉR

Röviddel éjfél után érek haza. Gyerek az anyjánál, barátnő nincs itt, egyedül vagyok a lakásban. A hűtőben találok egy megkezdett üveg almapürét, kanalazni kezdem, és közben belepillantok a konyhaasztalon heverő újságba. Szúnyogokról olvasok valamit, és a nagy kérdésről, vajon miért nem zúzzák össze őket az esőcseppek. Még mielőtt megérteném, hogyan is élik túl az esőt, kaparni kezd valami a torkomban. Félrenyeltem volna? Almapürét félrenyelni?

Felállok, kimegyek a fürdőszobába, és megnézem magam a tükörben. Olyan vagyok, mint mindig, talán valamivel sápadtabb. Ha már a fürdőben vagyok, megmosom a fogam, úgyis lefekvéshez készülődöm – de még ugyanabban a pillanatban érzem, hogy hánynom kell. Megfordulok, a kád fölé hajolok, és már szakad is ki belőlem. Amikor újra kinyitom a szemem, csodálkozva szemlélem a sok vért a kádban. Lassan csorog a lefolyó felé.

Tudom, mit jelent ez. B., az orvosom, aki tizenkét éves korom óta kezel, éppen elégszer elmondta a figyelmeztetéseit. Tudom, hogy az oesophagus-visszereim, a visszerek a nyelőcsövemben felszakadtak, és tudom, hogy most befelé vérzek, és nem szabad elveszítenem az eszméletemet, hanem azonnal hívnom kell a mentőket. Ennek ellenére az jut eszembe, aztán lassan, nagyon lassan végig is gondolom, nem kellene-e mégis inkább taxival bemennem a klinikára. Mérlegelem. Végül a mentő mellett döntök. A tükörben látom, hogy egyre sápadtabb leszek. Keresni kezdem a telefont, a dolgozószobában találom meg, az íróasztalon. Elsőre sikerül elrontanom. Rossz segélyhívó számot hívok, az egy-egy-nullát. Egy hang azt mondja, a mentőket már az egy-egy-kettőn kell hívni. Leteszem, és arra gondolok, nem jel volt-e ez. Ne maradjak-e mégis inkább itthon? Talán túlzás mindjárt mentőt hívni. Várok egy percet, a telefon a kezemben, aztán azt mondom magamnak, nem kellene itt elvérezni, jövő héten húsvéti szünet, a gyerek megint velem lesz. Így végül újra tárcsázok, most már egész könnyen megy, a gombok végtére is egymás mellett vannak, egy-egy-kettő. Az előzőnél barátságosabb hang jelentkezik. Azt mondja, nyissam ki a lakásajtót, és hagyjam nyitva. Mégsem bent várom a mentőket. Inkább újra cipőt húzok, kabátba bújok, és eléjük megyek. Tudom, hogy úgyis be kell vinniük a kórházba, itt helyben semmit sem tehetnek értem.

A lépcsőházban találkozom össze az orvossal és a két ápolóval, rájuk köszönök, és mondom: Én vagyok az, be kell mennem a klinikára, de látom rajtuk, hogy szimulánsnak tartanak. Nem látták a fürdőkádat. A mentőben székbe ültetnek, menetiránynak háttal, az orvos nem tud mit kezdeni velem, a vészhelyzetes és a szervdonorpapírjaimat nézegeti. Elmondom, hogy a Virchowba kell vinniük, a Charité Campus Virchowba, beszámolok az autoimmun hepatitisemről, a cirrózisomról, a nyelőcsövi visszereimről és a szövetek pangásáról a beteg májamban, csak beszélek és beszélek, és megint érzek valamit a torkomban. Az egyik kezemet még fel tudom kapni a szám elé, de a vér olyan erővel spriccel ki belőlem, hogy a fél kocsit beborítja. Olcsó rémfilmbe illő jelenet, nevetni tudnék rajta, csak éppen itt sajnos nem művér fröcsköl mindenfelé. A mentőorvos riadtan néz, a szemüvege lencséjén is a vérem csorog. Infúziót köt be, sóoldatot, és végre megérkezünk. Nem sokkal később – közben látom a fák csúcsát és a csillagokat, és nem értem, hová tűnt hirtelen a mentőautó teteje – megint hánynom kell. Fektemben csak félig találok bele az elém tartott átlátszó zacskóba, a nagyja mellé megy, a padlóra fröcsköl, és én tudom, hogy ha nem tudják gyorsan elállítani, nemsokára halott vagyok.

Indikáció: Anamnézisben ismert gasztrointesztinális vérzés. Anamnézisben ismert visszérmegbetegedés.

Medikáció: 100 mg i.v. Propofol.

Lelet: Az oesophagus alsó harmadában négy 5 mm-nél nagyobb átmérőjű visszérköteg látható (elfoglalják a lumenátmérő 50%-át, ill. egymással összeérnek, III. fokozat). A minor oldalon a visszerek a cardia alá érnek. A visszereken red colour sign. Aktív vérzés áll fenn. A gyomor alvadékkal telt, elégtelenül megítélhető.

Terápia: A fogsortól 34 cm-es mélységről indulva 39 cm-es távolságig hat gumiszalag ligatúrát állítunk be, a vérzés az endoszkópos terápia során eláll.

1

Felébredek, és nem tudom, hol vagyok. Az orromban cső, friss, hűvös levegő áramlik belém, hegyi levegő valami mellékízzel. Egy félig befagyott hegyi patak csörgedez magas fenyők között, fehérre fagyott fűszálak szikráznak a napfényben – naptárba illő képet vetítek magam elé. Nyögéseket hallok, és kusza beszédet, csepegést, zörgést, a bal felkaromat megragadja egy kéz, fogja és erősen megszorítja – aztán elenged. Nemsokára észreveszem, hogy nem is egy kéz volt az, hanem egy automata vérnyomásmérő mandzsettája, negyedóránként felfújja magát, megméri a vérnyomásomat, rögzíti az eredményt, aztán újra elernyed. Olyan hanggal, mintha egy gumimatracba fújna bele valaki. Ezen a gumimatracon sodródom én a tenger felé.

2

A parton állnak és integetnek. Rám várnak, már mind összegyűltek, anyám, nagyanyám, Rebecca, Alexandra, egyenruhát viselő nagyapám és a dédszüleim, akiket először meg sem ismerek, mert még soha nem láttam őket ezelőtt. Eljöttek, hogy engem üdvözöljenek, ott állnak a strandon és integetnek, igen, még a hangjukat is hallom, azt kiabálják: Isten hozott, hát itt vagy – de akkor megemel egy nagyobb hullám, és nem a part felé sodor, mint vártam, nem, mert jön egy újabb áramlat, és visszavisz a nyílt vízre, befelé, olyan messze, hogy nemsokára már nem is látom a partot.

3

Kinyitom összeragadt szemem. Minden elmosódik. Festékfoltokkal teli tér vesz körül – aztán eszembe jut, talán azért látom ilyennek, mert nincs rajtam a szemüvegem. Fogalmam sincs, hol hagyhattam el. Néhány dolgot így is felismerek, csak össze kell húznom kicsit a szememet: jobbra van egy ablak, balra egy ajtó, az ajtó nyitva. Körülöttem nagyon sok műszer, kábelek, három vagy négy monitor, sípolást hallok. Parancsnoki híd? Tetszik ez az űrhajó, az én űrhajóm, olyan könnyű vagyok, olyan súlytalan. Tudok repülni.

4

Világos van itt a város fölött, csak lebegek és nézek le rá. Most látok, és egyszerre eszembe jut minden, nem felejtettem el semmit. A klinika lapos teteje, a fehér kavicsok, a csatorna, az erőmű és a sínek, látok mindent, fekszem és szállok a város felett – csak percekkel, órákkal vagy napokkal később kell visszatérnem a testembe, ebbe az ágyba.

5

Ugyan már, nem a temetőben vagyok, nem ástak el a föld alá! Világos lesz, aztán megint sötét. Kórházi ágyon fekszem, kerekeken guruló ágyon, ki is tudnak tolni. Ha elfordítom a fejem, látom az eget. Ma egészen fehér. Kopasz tölgyfaágak lógnak bele a képbe. Az ablak bukón áll, a hideg levegő íze friss és édes. Madarakat hallok, sokat ígérő dalokat csiripelnek. Napsugár töri át a felhőtakarót, és a terület másik oldalán, a vörös téglafal mögött, a Seestraße túloldalán – jártam már ott – egy temető van.

6

Megmossák a hátamat, megmossák a fogamat. Nem kell tennem semmit, csak feküdni. Még ennem sem kell, egy nővér űrhajóseledelt hoz, folyékony táplálékot, tartalmaz mindent, amire a testnek szüksége van. Az űrhajósital banánízű. És most már tudom, pontosan tudom, hogy ez a szoba valóban az én űrhajóm, és úton vagyok vele a Mars felé. Legalább a Marsig el fogok jutni. Már ez is majdnem egy évbe telik majd, még a bolygóközi pályák kedvező együttállásánál is. Vagy még tovább. Erre állítom be magam. Maradok.

7

Előkerült a szemüvegem. Felteszem, körülnézek vele, aztán megint leveszem. Azt hiszem, nem is akarom jól látni ezt az egészet.

8

B. után kérdezősködöm, és azt hallom, nincs itt, szabadságon van. Egy gasztroenterológus jön be a szobába, és tájékoztat, hogy sikerült a visszeres vérzést elállítani. Endoszkóposan kezeltek, ami azt jelenti, hogy egy csövet dugtak le a vérző nyelőcsőbe, a végén egy berendezéssel, amellyel sikerült gumicsíptetőket helyezni a felszakadt erekre, azaz a vérző visszereket elszorították. Szerencsém van, mert ezt a technikát csak nem régóta ismerik. Még húsz évvel ezelőtt sem tudtak volna sokat tenni egy ilyen vérzéssel. Több liter vért vesztettem, a hemoglobinértékem rossz, a májértékeim meg a fehérjesokk miatt, merthogy nagyon sok vér gyűlt a gyomorba, még rosszabbak. Viszont élek.

9

Panaszkodik egy beteg, akit nem látok, csak hallok a nyitott ajtón át, hogy nincs óra a szobája falán. Látni akarja, milyen gyorsan vagy lassan múlik az idő. Vajon múlik egyáltalán? És ha igen, milyen irányban halad? Én már nem tudom biztosan.

10

Az intenzív osztályról áthelyeznek a gasztróra, a gasztroenterológiai rendes osztályra. Itt fekszenek a gasztronómusok. Nevetnem kell. Egy délelőttre egy szakács a szobatársam, őt aztán hazaengedik, jön helyette egy pincér. A pincér felsorolja nekem Kelet-Berlin minden nagy kocsmáját: Truxa Sörbár, Bornholmer Hütte, Metzer Eck, Oderkahn és Trümmerkutte – az régen a Kastanienallee és az Oderberger straße sarkán volt, ott lehetett aztán igazán zülleni, abban a házban, ahol ma egy fénymásolóüzlet működik. Szomszédom főpincér volt az Opera Kávéházban, és mint főpincér, mindenhol ingyen ihatott, merthogy az NDK-ban egy pincér, az hatalom volt. Ingyen ihatta végig a várost. Azt mondja, persze most ez bosszulja meg magát.

Aztán a pincért is hazaengedik, helyette egy hentest fektetnek mellém. Negyvenöt évig volt hentes, hosszú-hosszú idő, sok-sok hosszú kolbász. Hát igen, nekünk mindig volt mit enni, mi soha nem éheztünk, mondja. Bár az utolsó tíz évben már nem tetszett neki annyira a munka, a régi húsüzemet, ahol huszonnégy évig dolgozott, be kellett zárni, átkerült egy kolbászgyárba. Hát azt a vacakot, amit ott készítettek, azt ő ugyan meg nem ette volna. Tavaly tizenhat héten át feküdt az osztályon. Sok beteggel bírta már ki, mi is békében megleszünk.

11

Az egyik nővér bejön a szobába, és azt mondja, megjött a szállító. Ultrahangos vizsgálatra kell vigyenek, de maradhatok végig fekve. Hatalmas a klinika. Kilométer hosszú folyosókon tolnak végig, szinte minden épületet föld alatti járatok kötnek össze, hordágy-autópályák a felszín alatt. A kórházi ágy tulajdonképpen jármű, négy kereke van, betegszállító kocsi, én csak fekszem, és tolnak hosszú folyosókon, végül be egy liftbe. Egy bevásárlókocsi jut az eszembe, aztán egy babakocsi. Ma egy afrikai ápoló tologat, halkan énekel maga elé, miközben haladunk a gesztenyefák alatt. Megkérdezem, milyen nyelven énekel, és mit. Elefántcsontparti nyelv, mondja ő, és amikor tovább kérdezgetem, elmeséli, hogy Párizsban született, a 19. kerületben, de hiába francia ő maga is, ki nem állhatja Franciaországot és a franciákat. Tizennyolc évig élt ott, annyi örökre elég volt, magyarázza ezt mind franciául.

Én nem laktam egyszer Párizsban, Barbès-ban, a Boulevard Rochechouart-tól jobbra, nem gyalogoltam át mindennap a Goutte d’Or piacán? Én fekszem, ő tol. Szívesen megkérdezném, de nem merem, halt-e már meg beteg, miközben éppen tolta valahová.

12

Lehet, hogy mégis meghaltam? Mi közöm nekem mindehhez egyáltalán? Csak megfigyelő vagyok? Szemlélő? Talán csak álmodom ezt a jelent, és a valóságban az jelenti a túlvilágot, hogy feküdnöm kell egy ágyban, és az életem epizódjaira kell emlékeznem, akár akarok, akár nem. Tegnap vagy tegnapelőtt volt a temetésem, de az is lehet, hogy csak a mai napon. Vagy csak holnap lesz.

13

A szobában újra rákötnek a csőre. Hallani nem hallom, csak látom és figyelem, ahogy haladnak a cseppek lefelé.

14

A hentes azt meséli, ő régen százhuszonöt kilót nyomott, hát enni, azt mindig szeretett, jó kis csülköt, hozzá sört, ezt kapta cserébe, ezt a zsírmájat, most aztán várhat egy újra. Ascitese van, két sörösrekesznyi folyadékot cipel a hasában, nyögi az ágyból, de legalább még fel tud állni, ha kell. Így van, azt mondja, úgysem vesz ő már tartós tejet magának… Se nagylemezt.

Ez a mondat visszhangzik a fejemben. Én vajon vegyek még nagylemezt magamnak? Megéri még? Meddig tart, mire a gyerek elég idős lesz hozzá? És mióta, és most szó szerint értem a nagylemezt, az LP-t, mióta nem vettem már magamnak? Az LP valamikor egy fontos, jól ismert rövidítés volt (Langspielplatte), aki LP-t vásárolt, az már majdnem felnőtt volt, azokban az időkben, amikor még a zenét vásárolták, mert aki LP-t vett, az már értett valamit a zenéhez, és voltak időszakok, amikor mindenki ugyanazért az egy slágerért rajongott, és akkor kislemezt vettek azzal az egy számmal, de ez már a múlté. Egy nagylemez drága volt, sokba került, elvitte majdnem egy teljes havi zsebpénzemet.

15

Látogatók jönnek virággal, a szoba nemsokára egy virágboltra emlékeztet. Vagy egy temetésre. Ma már nem teszik ki éjszakára a virágokat a folyosóra, ahogy gyerekkoromban még láttam a kórházakban. A nővér, akit megkérdezek, azt mondja, épp elég dolguk van így is, és egyébként sem kell kitenni őket, sokkal fontosabb a szellőztetés. Amíg rendszeresen szellőztetnek, minden betegnek jut elég oxigén.

16

A gyerek nem jön be meglátogatni, az anyja azt mondja, ne lásson így. Igaza van, én sem szeretném így látni magamat.

17

Szeretem a frissen húzott ágyneműt. A lepedő és a huzatok feszesek, kemények, mégis puhák, és mindig olyan tiszták. Ellátnak, gondoskodnak rólam, megtesznek értem mindent, jól vagyok, jobban vagyok, megmentettek.

18

Ágyszomszédom tévézik, fülébe fülhallgatót gyömöszölt. Néha én is vele nézem, és különös embereket látok, akik különös dolgokat művelnek, élvezet ez a néma tévénézés. A képernyőt a mennyezet alá erősítették, régimódi, elefántcsontszínű telefonkészülékek gombjaival lehet távirányítani, mindkettőnknek van ilyen az éjjeliszekrényen. Azért itt a tévézés sem olyan jó, a nehéz kockaképernyő túl magasan van, és átkapcsolni is komplikált, minden csatornaváltáshoz egy új, bonyolult számkombinációt kell beütni, amire a kép először eltűnik, a képernyő elsötétül, és négy másodpercbe telik, mire az új csatorna megjelenik. Már ha megjelenik. Négy másodperc még a kórházban is hosszú idő, így a kapcsolgatás nem éppen szórakoztató.

19

Amikor tizenhárom éves koromban hetekre be kellett feküdnöm a kórházba, apám becipelte a kis Sony készülékünket. Akkoriban még nem voltak tévék a kórtermekben, legalábbis abban a kórházban nem, ahol engem kezeltek, a gyerekosztályon meg végképp nem volt semmi ilyesmi. Otthonról lehetett behozni kisméretű, hordozható készüléket, már ha volt ilyen az embernek. Az én tévém anyám dolgozószobájából származott, és alig fért el az éjjeliszekrényen, mégis azon néztem, ahogy felrobbant a Challenger. Életem első televíziós katasztrófája, újra meg újra végignéztem a tűzijátékot, ahogy az űrrepülő kigyullad és darabokra robban szét – máig a fejemben élnek a képek, már összemosódva kissé a következő nagy televíziós katasztrófával, az Ikertornyok leomlásának képeivel. A tornyok összerogynak, az űrrepülő felrobban, és hirtelen úgy érzem, én már akkor tudtam, amikor ott, a gyerekosztályon fekve láttam, hogy megsemmisül a Challenger, hogy az űrutazásnak ezzel annyi. Az űrutazás a hatvanas években volt a jövő, a tegnap jövője, amely aztán nem vált valóra. Többé senki nem utazott a Holdra, és senki nem indult el a Mars felé sem.

20

Az ágyam állítható. Emelhetem és süllyeszthetem a matracot, kívánt szögbe hajlíthatom a fej- és a lábrészt, de nem gondolom, hogy túl kényelmesre kellene állítanom. A végén még nem is akarok majd felkelni belőle.

21

Szombaton csak főzelék van, és vasárnap nincs vizit. Hétfőnként felélénkül a folyosó, mintha az előző két napot kellene bepótolni. Ettől eltekintve minden nap egyforma. Szombatonként már gyerekkoromban is főzeléket kaptam, borsót vagy lencsét, egyszerű ételt, mert anyám éppen úton volt valahol, vagy csak nem volt kedve főzni.

Most újra ehetek, de csak nagyon óvatosan. Először csak pürésítve eszem mindent, rettegek, hogy megsérülök nyelés közben. Veszélyt látok a túl gyorsan lenyelt vagy meg nem rágott falatokban, élesek lehetnek, feltéphetik újra a szöveteket. Nem szeretek a nyelőcsövemből felfröcskölő vérre gondolni.

22

Érzem a csuklómon az órát, apám karóráját, önfelhúzó, de most látom, hogy megállt. Az üvegen két parányi, vörös pötty, vércseppek, gyorsan lekaparom őket a körmömmel, aztán néhányszor fel-le mozgatom a karomat, amíg a másodpercmutató beindul. Az óra újra jár, de rossz időt mutat. Időnként, amikor érzek magamban egy kis erőt, mozgatom a karomat, nehogy az óra megint megálljon. Mintha integetnék valakinek, aki nincs is itt.

23

Külső kabinban alszom, kerek ablakomon át vizet látok, sok vizet, és néha egy-egy sziget is feltűnik, felbukkan egy tengeralattjáró, elvonul egy jéghegy vagy egy magányos úszó, aki már majdnem feladta, hogy célba érhet. Ez csak a múlt lehet.

Behajóztam, a fedélzeten vagyok, végighaladok a betegszobán, a párnáktól az éjjeliszekrényig, az éjjeliszekrénytől a faliszekrényig, a faliszekrénytől az asztalig, aztán a szék jön, az ablakhoz érek, fel a falra, a tévéhez és így tovább. Úton vagyok, visz az ágy, tolnak, a betegség a nagy utazás, le grand tour, le az alvilágba, és vissza. A betegség szabadidő, ezt mintha olvastam volna valahol. A szegények szabadsága.

24

Az ablak felső sarkában kék folt az ég. Érzem az éjjeliszekrényen álló rózsák illatát, tetszenek a még feszes, friss ágyneműbe beleszőtt, halványkék csíkok, simán borul testemre az anyag. Szépek a virágai, mondja a nővér, kint süt a nap, aki nem itt van bent, talán észre sem veszi. A nővér a karomra húzza a vérnyomásmérő mandzsettáját, beállítja, rögzíti, mint minden nap. Már megfigyeltem, hogy a vérnyomásmérők tépőzára nagy hanggal szakadva nyílik, és előre örülök a reccsenő hangnak, amikor majd leveszik rólam. A nővér pumpál, bal kezében fogja a pumpát, aztán lassan kiengedi a levegőt, másik kezével a könyökhajlatomra nyomja a sztetoszkóp végét, hallgatózik, és figyeli a kijelzőt, amelyet manométernek hívnak. Tulajdonképpen eggyel több kézre lenne ehhez szükség: egy kellene a sztetoszkóphoz, egy a manométer szelepéhez, egy meg a karomra. A nővérnek viszont, hozzám hasonlóan, csak két keze van.

Tetszik az érintése.

Tartalomjegyzék

VÉR

AZ ÉN FEHÉR BÁLNÁM

AMIKOR A GYEREKEK MÁR ALUDTAK

INCIPIT VITA NOVA

A FÁRADT ZSIRÁF

HÓ

EPILÓGUS