Remisovszky Mátyás

Bundás nyomoz

Utópikus pikareszk

SYLLABUX
2014

REMISOVSZKY MÁTYÁS: Bundás nyomoz

© Remisovszky Mátyás, 2014

ISBN 978 615 5296 60 4

Borító Simon Erika Krisztina
Szerkesztette Dezsényi Katalin
Elektronikus könyv Nagy Lajos

© Minden jog fenntartva.

© Syllabux Könyvkiadó, 2014

Mottók és balítéletek

A nyomozás maga az élet.

Johann August Wegweiser
Keletnémet pártlap-szerkesztőből lett német szövetségi esztéta (a 2000-es évekből)

Nyomozás nélkül nem értjük meg még a felderített cselekményeket sem.

Bumbrák Adolf
Rendőrtábornokból lett krimiíró (Európai Unió, a 20. század végéről)

A jól behűtött márkás pezsgő csak egy sikeres nyomozás után felülmúlhatatlan.

Hercule Poirot
Magánzónak öltözött (nem flamand) belga magánnyomozó (1920-as évek)

A nyomok nélküli nyomozás az igazi ezotéria.

Hugh Washawananda Churchill
Előkelő álnevet viselő brit jógafilozófus a 20. század végéről

Ne válságunk oka, hanem tettese után nyomozzunk!

Knut Waltraut Aquavit
Volt kommunista, jelenleg alkoholista, de világhírű svéd pszichokrimi-író (a 21. század elején még életben volt)

Ha az áldozat később feltámad, akkor a nyomozás mégsem sikeres.

Vasszilisz Pszeudohagiosz Alexandru
Fanarióta pénzügyminiszter és udvari költő (tetszőleges időszakból a 15. század után)

Ne a növény, hanem a por után nyomozz!

Marcelo Popocatepetl Alonso de Guano
Azték drogbáróból lett mexikói rendőrfőnök (születési időpontja ismeretlen, halálozási napja egyesek szerint előrelátható)

Minden kezdet nehéz

Sven Bundás úgy emlékezett, hogy a második regénynek mindig sokkal nehezebb nekikezdeni, mint az elsőnek. Nem tudta pontosan, vajon melyik híres írónál olvasta, de rémlett neki, hogy ezt többen is állították. Volt, aki arra hivatkozott, hogy különösebb szándék és a közzététel reménye nélkül vágott bele az írásba, de első regényének megjelenése után úgy érezte, hogy nagyban megnőtt a tét, és ez szinte gúzsba kötötte fantáziáját. Egy másik híres író mintha a hírnév terhéről elménckedett volna. Megint egy másik pedig állítólag úgy tartotta, hogy első regényt még nekibuzdulásból is lehet írni, a másodikhoz azonban már tehetség és a mesterség ismerete is kell, s ezért torpant meg évekre első regényének hangos sikere után.

Mindezt persze még a régmúltban írták, ha papírra vetették egyáltalán. Olyan régen, még a diktatúrák kora környékén, hogy Sven Bundás pontosan nem is emlékezhetett rájuk.

Sven Bundás nem tudta elkezdeni második regényét, mert hiányzott az a bizonyos kulcsfontosságú első mondat. Lakásának konyhaasztalánál ült, amely szinte ugyanúgy festett, mint a műtéte előtti időkben, bár olcsó és helyenként lyukas textil helyett most már viaszosvászon abrosz borította. Ennek megvolt az a tagadhatatlan előnye, hogy csak repedezett, de nem feslett, ha már sokat használták, és nem kellett mosni sem. Sven Bundás néha letörölte szappanos szivaccsal, ha már nagyon ragacsosnak érezte, de évek óta nem vette le az asztalról. Nem is szokta nagy erővel letörölni, mert az asztal közepén apró szem sókristály trónolt egy csepp odaszáradt lekvár közepén, s ez a látvány Sven Bundást valamiért egy kialudt tűzhányóra emlékeztette.

Szeretett ezen az abroszon dolgozni, bár a kórházból való hazatérése óta még csak novellákat írt. Szépen betette őket a konyhaszekrény fiókjába, mert már évek óta az alkalmas pillanatra várt. Arra, hogy végre összeszedje bátorságát, és megkérdezze a Szerzővédelmi Hivatalt a kispróza műfajába sorolható művek jogi szabályozásáról. Ez a pillanat azonban csak nem akart elérkezni, aminek legalább két nyomós oka volt.

Az egyik ok abban állt, hogy Sven Bundásnak a műtéte óta jelentősen megcsappant az önbizalma. Úgyszólván nem találta a helyét az emberek között, mert nem tudta, kinek is hihet egyáltalán. Nem volt már oly biztos a szavak jelentésében, mint az elnyomás egyre távolabbinak tűnő éveiben, amikor nagyon rossz volt ugyan az embereknek, de általában megértették, mit is akar nekik mondani a másik.

Még a kórházban történt, hogy épp felébredt a műtéti altatásból, de nem nyitotta ki a szemét. A műtéti altatást a diktatúrák kora óta az újabban korszerűbbnek tekintett módszerrel végezték. Úgynevezett epidurális injekció helyett éterrel átitatott vattapárnát nyomtak a beteg arcába, és ott tartották, míg el nem fogyott a beteg levegője.

Ennek számos előnye volt. Például, hogy meg lehetett előzni a rosszul kifőzött injekciós tűk miatti fertőzéseket, valamint az, hogy nem kellett kábítószergyanús érzéstelenítőszereket vásárolni. Az efféle szereket különben is csak külföldről szerezhették volna be, ott viszont nem szívesen adtak el ilyen árut egy olyan országnak, amelyben sokkal szabadabban éltek az emberek, mint náluk. Hamisan úgy vélték ugyanis, hogy a nagyobb szabadság országában a kábítószerek forgalmát ellenőrző hatóságok is indokolatlan mértékben kiengedték a kezükből a gyeplőt, és a kábítószerek piacán vadnyugati viszonyok uralkodnak.

Körülötte orvosok beszélgettek. Két középkorú férfi, az egyik fejhangon, a másik éneklő, kissé rekedtes hanglejtéssel. Sven Bundás még nem ébredt fel teljesen, és nem is iparkodott kinyitni a szemét. Bódulatában csak a hangokra figyelt.

– Ez a vese makkegészséges volt! – mondta egyikük. – Miért kellett mégis kivennünk?

– Nem jó a kérdés! – felelte a másik. Sven Bundás nem látta az ő arcát sem, de fisztulaszerű hangja után sovány, kopasz, előrebökő orrú embernek képzelte. – Nem jó a kérdés, mert nem hátra, hanem előre kell tekintenünk. Nem oda, ahonnan kivesszük, hanem oda, ahová betesszük. A vese egészséges mivolta nem az első, hanem a második beteg szempontjából számít. Amelyik szervre a második betegnek nagyobb szüksége van, mint az elsőnek, az a szerv az első páciens szempontjából valójában betegnek minősíthető. Nem csak minősíthető, hanem valóban az is, és ezt el is kell magyaráznunk annak, akit megoperáltunk. Persze, ha egyáltalán felébred a műtét után.

Sven Bundás nem hallotta a választ, mert megdöbbenésében, vagy talán csak kényelemszeretetből ismét mély álomba zuhant. Később azonban jól emlékezett a két orvos párbeszédére, és kénytelen volt belenyugodni, hogy még a legigazságosabb társadalom polgárának sincs a sorsa a saját kezében. Ez volt az egyik ok, amely miatt csak nem tudta venni magának a bátorságot, hogy felkeresse a Szerzővédelmi Hivatalt, s amiért még mindig nem találta meg az első mondatot.

A másik okot maga sem értette teljesen. Csakis egyedül tudott írni. Egyedül, a diktatúrák korából származó, a hadiipar által értéktelennek minősített faforgácsból sajtolt és fehér műanyag-utánzattal bevont keletnémet fiókos szekrényekkel berendezett konyhája asztalánál. Annak idején még nagyapja magyarázta el neki alaposan a régi bútorok használati és esztétikai értékét, és ő ragaszkodott ezekhez a bútorokhoz.

Egyedül szeretett dolgozni, de szüksége volt arra a tudatra, hogy barátai vannak, és számíthat rájuk. Igaz, kéziratait sohasem vitatta meg velük, mert jogellenesnek tartotta volna, hogy bárki a Szerzővédelmi Hivatal előtt lássa a készülő műveket, de éppen nem is voltak a közelében.

Barátainak nagy része, többnyire ugyancsak egykori adóellenőr még a műtéte előtt távol sodródott tőle. Általában azért, mert a társadalom más vidéken számított a munkahelyi helytállásukra. Legjobb barátja, Lars-Igor Kancsuka továbbra is a közelében, az erdőn túl lakott a műtét előtti utolsó találkozásuk idején. A másik ok azonban nem pontosan az volt, hogy már csak egyetlen barátja maradt. Nem pontosan az, de majdnem az, mert a helyzet éppen megváltozott.

Lars-Igor Kancsuka ugyanis eltűnt. Még annak idején, a műtét után pár héttel, első otthon töltött napján Sven Bundás nagy fáradsággal átsétált hozzá a hagyományos kerülő úton, mert az erdőben zajos építkezés folyt. Nem találta otthon, és a szomszédok sem nyitottak ajtót, amikor becsengetett hozzájuk. Aztán átsétált megint, amikor már hosszabb sétákhoz ugyancsak megfelelő erőben érezte magát. Akkor sem az erdőn keresztül ment, mert a fák között jól kiépített, új autóutat látott, mindkét végén kapuval elzárva, de autók nem jártak rajta, és gyalogút sem vezetett mellette.

Odaért a házhoz, felsétált a lépcsőn, de a szomszédok ajtaján ismeretlen névtáblákat látott. Lars-Igor Kancsuka lakásának ajtaján pedig semmilyen név sem szerepelt. Sven Bundás csak egy felragasztott, nem éppen friss cédulát talált, amelyen a Nemzeti Vízművek emblémáját és telefonszámát látta, egy előrenyomtatott üzenet fölött. Az üzenet a következő volt: „A lakásban a vízszolgáltatást műszaki okok miatt bármikor szüneteltethetjük. Amennyiben Ön a lakás lakója, kérjük, hívja a fenti telefonszámot!”

Sven Bundás elgondolkodott. Ezek szerint a lakást Lars-Igor Kancsuka távollétében, az ő tudta nélkül zárták le valamilyen üzemzavar miatt, de a jelek szerint azóta sem járt otthon, vagy akart volna akár csak bekukkantani a saját lakásába. Lars-Igor Kancsuka tehát tényleg eltűnt, és Sven Bundás most is e tényről töprengett, miközben íráshoz készülődött a konyhaasztal fölött.

Megvolt neki barátja mobiltelefonszáma, de hetekig nem tárcsázta, mert tudta, hogy a társadalom nem tartja illendő dolognak az előzetes bejelentés nélküli telefonálgatást. Igaz, azt is tudta, hogy nagyon indokolt esetben mégsem érvényes ez a szokás, amelyet senkinek sem illett tilalomnak neveznie. Mindenkinek joga volt erre, de számolnia kellett a társadalom által módfelett komolyan vett viselkedési és erkölcsi korlátokkal.

Nagyon indokolt esetnek általában az életveszélyt vagy a társadalom békéjének a megsértését tekintették. Azt azonban nehezen tudta elképzelni Sven Bundás, miként magyarázza el a Közlésvédelmi Hivatal illetékesének, hogy eltűnt barátját szeretné megtalálni.

Két eset volt lehetséges. Ha Lars-Igor Kancsuka felvette volna a telefont, akkor az illetékes teljes indokkal vonhatta volna kétségbe, hogy ő valóban eltűnt. Ha pedig nem vette volna fel a telefont, az illetékes ebből csak arra következtethetett volna, hogy Kancsuka úr éppen nincs abban a helyzetben, hogy válaszoljon a hívásra. Ezt a körülményt azonban nemhogy valamely többnyire engedékeny és rugalmas hivatali tisztviselő, hanem egy valóban szigorú és következetes igazságvédelmi megbízott, régi szóval bíró sem tekinthette volna az eltűnés kétségbevonhatatlan bizonyítékának.

Így aztán újabb hetekbe tellett, míg Sven Bundás végre rászánta magát a telefonhívásra. Nagyot nyelt, majd reumától merev és a tárcsázásban igen gyakorlatlan ujjaival bepötyögte Lars-Igor Kancsuka gyűrött cédulára írott telefonszámát. Az első hívás kudarcot vallott, s Sven Bundás ettől jócskán megijedt. Pedig csak annyi történt, hogy elfelejtette beírni a városra vonatkozó legelső számjegyet. Hibáját az a körülmény mentette, hogy legalább három évtizede nem volt szükség a 06-os belföldi előhívóra. A társadalom ugyanis önként lemondott a külföldi hívások lehetőségéről, az országban tartózkodó külföldieket pedig egyébként is udvariasan megkérték, hogy ne csodálkozzanak a lakosok esetleg furcsának tűnő, ám mindenképpen erős társadalmi többség által támogatott szokásain.

A rossz szám beütése után Sven Bundás semmilyen hangot sem hallott a kagylóban. Azt sem, hogy „Érvénytelen telefonszám, ismételje meg hívását később”. A készülék egyszerűen néma maradt. Mintha nem látná értelmét, hogy olyan embereknek válaszoljon, akik nem tudják rendeltetésszerűen használni a telefonjukat, azaz sem a szokásokat, sem a technikai eszközöket nem ismerik.

Sven Bundás rögtön rájött a hibájára, és másodszorra már a teljes és a helyes számot tárcsázta. Még izgatottabban várta a hangjelzést vagy a szóbeli választ, de megint nem történt semmi. Pontosabban csak egy darabig, mert jó két perc múlva hallott egy nagy kattanást, mintha bontották volna a vonalat. Meg is örült az emberi jelenlét eme kétségbevonhatatlan jelének. Annak, hogy mégsem volt teljesen egyedül telefonálás közben, és a telefon is mintha megelégelte volna a süket csöndet.

Többször azonban nem próbálkozott, azóta sem. Most ott ült az asztal előtt, csorba teáskannájából néha töltött egy kis háromszor kifőzött tölgyfalevél-teát kedvenc mustárospoharába, és az új regény első mondatán gondolkodott. Eltökélte, hogy addig nem áll fel az asztaltól, amíg meg nem születik ez a bizonyos nagyon fontos első mondat.

„Az erdő csak késve tárta fel titkait” – szólt az első, még csak halvány ceruzával papírra rótt változat. Sven Bundás azt akarta érzékeltetni ezzel, hogy a regény majd az erdőről szól, és úgy gondolta, okosabb dolog a környezet bemutatásával kezdeni, mint rögtön beszéltetni a szereplőket. Különben is meg volt győződve arról, hogy a környezet azért fontosabb, mert inkább ő alakítja a szereplők jellemét, mint a szereplők őt. De miért is „ő”?

Homályosan emlékezett egy nagyon régi biológiaórára a középiskolából, csak néhány évvel az utolsó diktatúra dicstelen bukása után. A biológiatanár hosszasan fejtegette egy Liszenko nevű tudós életútját, aki szintén valamilyen szigorú diktatúrában élt, és vagy a diktatúra áldozata, vagy kedvence volt.

Sven Bundás nem tudta felidézni, milyen diktatúra volt ez, és milyen minőségben élt benne Liszenko. Sajnos azt sem, hogy a hosszas fejtegetésbe belebonyolódó tanár végül tudománytalannak, vagy előremutatónak ítélte-e meg Liszenko elméletét. Abban azonban biztos volt, hogy az elmélet szerint az élőlények a környezethez alkalmazkodva, egymást támogatva, nem pedig versenyezve fejlődnek, s ezt a maga részéről is vitathatatlan tapasztalati ténynek tekintette.

Számos bizonyítéka volt erre a tényre. Például a méhek együttműködő szelleme, vagy az a megfigyelése, hogy a virágok a sötétben elsorvadnak, kint a fényben viszont szépen fejlődnek. Annak idején azt is megjegyezte magának, hogy az adóhatóság üzemi étkezdéjében mindig a konyha szemeteszsákjai körül gyülekeztek az egerek, nem pedig a mosdókagylók körül (az utóbbiakat egyébként inkább ivásra, mint kézmosásra használták, mert az adóellenőrök többsége úgy tartotta, hogy a szervezet vízháztartása még fontosabb, mint a kezek tisztasága). Márpedig Sven Bundás a környezet fontosabb részének tartotta a szemeteszsákokat, mint a mosdókagylókat, és ez a véleménye is közrejátszott abban, ahogy végül kiválasztotta azt a bizonyos első mondatot.

Mégsem volt elégedett vele. Elképzelt egy olvasót, aki kezébe veszi a regényt, amelynek címlapján természetesen nem szerepel a szerző neve, hiszen regényíró éppúgy, mint festő vagy filmrendező csakis a társadalom lehet. Kinyitja az első oldalon, és ízlelgeti a kezdő mondatot: „Az erdő csak késve tárta fel titkait”. Vajon szívesen olvassa-e tovább?

Sven Bundás jól tudta, hogy a társadalom nagy többsége nem ismeri az „erdő” szó különleges jelentését. Igen kevesen éltek erdőben, valamivel többen erdő mellett, de az emberek általában ott szerettek lakni, ahol csak házakat, mégpedig minél magasabb házakat láttak maguk körül. A sok magas ház között ugyanis biztonságban érezték magukat, mert így kevésbé kellett félniük oldalirányú támadástól, és inkább csak felülről fenyegethették őket meteorok vagy lezuhanó repülőgépek. Az utóbbiaktól azonban nem kellett igazán tartaniuk, amióta a társadalom úgy döntött, hogy az ország kilép a nemzetközi légi forgalomból, és azt is csak ritka, sürgős esetekben engedélyezte, hogy külföldi gépek átrepüljenek a területe fölött. A meteorok berepülését törvény tiltotta, mert a társadalom jogalkotói bölcsen úgy gondolták, hogy fel kell készülni arra az eshetőségre, ha netán kiderül valamelyik meteorról, hogy melyik ország is a tulajdonosa.

Kevés ember tudta, mi az erdő, az ő egy részük is Sven Bundás közelében élt. Nekik megvolt az ügyben a saját tapasztalatuk, de nem tartották illendőnek, hogy erről beszéljenek egymással. Az utóbbi hónapok és évek hoztak néhány változást az erdő életében. Korábban azért nem járt oda sétálni senki, mert ez nem felelt volna meg a társadalom erkölcsi normáinak. Újabban pedig megépült az autóút, és az emberek így még akkor sem tekinthették volna sétahelynek az erdőt, ha az erkölcsi normák esetleg megváltoztak volna vele kapcsolatban. Sven Bundás azonban nem tudott ilyen változásról.

Az első mondat második fele még kevésbé tetszett Sven Bundásnak, ahogy elolvasta egymás után többször is. Egyre jobban feltűnt neki, hogy „az erdő titkai” olyan célzás, amely súlyos félreértésekre adhat okot. Hiszen ha valaki, akkor éppen ő tudhatta a legjobban, hogy az erdőknek általában nincsenek titkaik, az ő életében oly meghatározó fontosságú erdőnek pedig különösen nincs semmiféle titka. Nem szerette volna, hogy rögtön az első mondat után kételyek gyötörjenek bárkit, aki olvasni kezdi a könyvet, s az olvasók esetleg azt feltételezzék a társadalomról, hogy titkokat sejt ott is, ahol nincsenek – hiszen nem is lehetnek.

Sven Bundásnak tehát bele kellett nyugodnia, hogy ezúttal sem sikerült megalkotnia azt a bizonyos kulcsfontosságú első mondatot. Már késő délutánra járt az idő, lassan alkonyodott. Gondolkodni kezdett, mit is vacsorázhatna, mert a lassan gyengülő fényben már nem akarta írással kínozni a szemét. Felkapcsolhatta volna a villanyt, de ez sem lett volna igazi segítség. A társadalom ugyanis már évekkel korábban azt javasolta tagjainak, hogy legföljebb 40 wattos égőket használjanak világításra. Ezt a semmiképpen sem kötelező ajánlást a környezet kímélésével, valamint a villanykörtéket gyártó külföldi országok mind jobban érezhető ellenséges magatartásával indokolták.

Hasonló okokra hivatkoztak akkor is, amikor a következőt tanácsolták: az emberek csak melegebb időben, s akkor is alacsony fokozaton használják hűtőszekrényüket, télen és kora tavasszal viszont lehetőleg az ablakon kiakasztott műanyag zacskókban tartsák hidegen táplálékukat. Kora tavasz már régen elmúlt, így Sven Bundás jó lelkiismerettel használta a diktatúrák korából maradt, a kompresszor leállásakor hangosan rázkódó, ám feladatát még mindig becsülettel teljesítő hűtőszekrényét, amelynek egyelőre csak a kilincsét kezdte ki a rozsda. Ez mindössze annyi aprócska kellemetlenséggel járt, hogy nyitáskor vagy záráskor finom rozsdapor szálldosott a levegőben, és néha hullott belőle az élelmiszerekre is. Sven Bundást azonban ez nem zavarta. Tudta jól, hogy a modern társadalmak embere gyakran vashiánnyal küzd, és nyugodt volt, hogy ez a veszély őt biztosan nem fenyegeti.

Kinyitotta a hűtőszekrény ajtaját, és kivette belőle azt a papírzacskót, amely némi túrót, „A mi vidám tehenünk” feliratú háromszögletű sajtot és körülbelül 50-50 százalék héj-tartalom arányú kolbászmaradványt tartalmazott. Szeretett úgy falatozni, hogy közben az élet nagy kérdésein gondolkodhasson. Most is foglalkoztatta egy efféle kérdés: Lars-Igor Kancsuka titokzatos sorsa.

A folytatás sem könnyű

Valóban nem ment az írás. Sven Bundás akkor nyugodott bele ebbe a ténybe, amikor befejezte vacsoráját. Még hosszú este állott előtte. Olvasni nem volt kedve, de nem is nagyon lett volna mit. Régebben vásárolt könyveit már betéve ismerte, új kiadású műveket meg nemigen vásárolt, mert nem merte bevallani magának, hogy zavarja, ha a címlapon a szerző neve helyén ezt olvassa: „A Társadalom”.

Hagyománytisztelő ember maradt akkor is, ha mindennél fontosabbnak tartotta a társadalom szolgálatát. Az újabb kiadású könyvek tartalma azonban sokszor elriasztotta, s akadt, hogy nem is volt türelme végigolvasni őket. Újabban nem is szerette a „tartalom” kifejezést, s ennek újabb keletű oka volt. A kórházban, még a műtétet megelőző vizsgálatok alatt ugyanis hallotta, amint az egyik orvos leletet diktál a kórházi írnoknak. Az orvosok már néhány évvel az utolsó diktatúra bukása után felhagytak a számítógépen való pötyögéssel a kórházakban, s inkább ismét írnokokra bízták a recept- és leletírást. A társadalom ugyanis megalázónak tartotta, hogy ilyen fokon tanult emberek ennyire megalázó munkát végezzenek. Nem volt mellékes szempont az sem, hogy a konfliktusokat kereső külföld nem szívesen adott el számítógépeket az országnak, a hazai gyártás pedig minden hősies erőfeszítés mellett is csak szörnyszülött, lassú és megbízhatatlan, ám kétségtelenül nem ellenséges számítástechnikai berendezéseket tudott létrehozni.

A leletben többek között „béltartalomról” volt szó. Az orvos ugyan halkan beszélt, de nem tudta, hogy Sven Bundásra csak korlátozottan hatnak az altatók, s gyakran megjegyzi azt is, amit csak félálomban hall. Különösen, ha érzi vagy tudja, hogy rá vonatkozik, ami csak úgy véletlenül megütötte a fülét. Rá, aki a bélműködést az ember egyik legalantasabb testi funkciójának tartotta.

Főleg az nem tetszett neki az újabb kiadású könyvekben, hogy általában nagy jelentőséget tulajdonítottak az akaraterőnek, a férfias kiállásnak, és gyakran szerepeltek bennük példaképül szolgáló élsportolók vagy katonák. Kifejezetten elriasztónak tartotta például, amikor az egyik regény szerzője a labdarúgócsapatok öltözőiben terjengő férfias illatokról értekezett, s mindenáron bizonygatni igyekezett ezek agyi teljesítményfokozó hatását.

Tudta jól, hogy a modern korban már nem annyira a katonaiskolák, mint inkább a futballedzők nevelnek hősöket. Azzal is tisztában volt, hogy a társadalom vezetői időről-időre végiglátogatják a legjobb labdarúgócsapatok öltözőit, és többek között onnan válogatják a parlamenti képviselők utánpótlását.

Sven Bundás nem csodálkozott ezen. Értette az elvet, hogy a kitartás és a keménység sokkal fontosabb politikai erény, mint a szellemi elmélyültség, hiszen a parlament tagjai mindenekelőtt elvhűségükkel és megbízhatóságukkal, nem pedig intellektuális kukacoskodásukkal szolgálhatnak rá a bizalomra. Meglepte azonban, hogy az újabb kiadású regényekben gyakran elit szellemi klubokként mutatták be a labdarúgócsapatok öltözőit, ahol tettre kész, egyben sokoldalú műveltségű és ékesszóló férfiak cserélnek eszmét a hazát fenyegető veszélyekről, a világ állapotáról, valamint a társadalmat jogosan nyugtalanító emberi hibákról, magatartási torzulásokról és a mindig veszélyt jelentő önbizalomhiányról. Sven Bundás ugyanis nem ilyennek ismerte az embereket. Általában véve nem ilyennek, mert labdarúgókkal sajnos még sohasem találkozott.

Olvasni nem volt kedve, barátai nem maradtak, televíziókészülékéről pedig már évekkel korábban önként lemondott. Volt rádiója, de a diktatúrák korábbi időszakából örökölt, drabális kinézetű, béltartalom-színű, szagló műbőrrel borított, viszont elnyűhetetlen és igen férfias hangú orosz, „Meteor” márkájú rádiókészülékét csak szükség esetén kapcsolta be. Például akkor, ha erre utaló felszólítást olvasott a faliújságon, kíváncsi volt az időjárás-jelentésre, vagy valahogy megérezte, hogy a társadalom egyik fontos vezetője mond majd beszédet. Történelmi tanulmányainak a szabadság védelméről szóló fejezetei ugyanis arra intették, hogy a diktatúrák, különösen az ellenséges külföldi diktatúrák még bukásuk után sok-sok évvel is képesek mérgezni a testet és a lelket az óvatlanul használt termékeiken, mint afféle időzített bombákon keresztül.

Annak idején épp az orosz gyártmányú rádiókészülékekről magyarázta el neki egyik tanára, a múltismeret – jövőtudomány – politechnika szakos Thorvald Rézkrajcár úr, hogy használatuk nagyon sok meglepő veszéllyel járhat. Nem lehet tudni, hogy működnek-e még az évtizedekkel korábban beléjük épített nagyon kicsi, akár gyufaskatulyányi méretű lehallgató-készülékek, mint ahogy azt sem, hogy a hajdani orosz diktatúra melyik utódállamába is továbbítják az adást.

Azt sem lehet kizárni, folytatta Rézkrajcár úr, hogy ezek a készülékek egyszer csak váratlanul felrobbannak, és ugyanúgy romhalmazt és holttesteket hagynak maguk körül, mint az orosz anarchisták bombái a régmúlt időkben. S arra a veszélyre is felhívta a meredt tekintettel, hátratett kézzel, fegyelmezetten ülő gimnazisták figyelmét, hogy egy ilyen eleve büdös orosz rádiókészülék akár veszélyes gázokat is permetezhet a levegőbe, ha utasítást kap erre attól a mély üregben rejtőzködő külföldi személytől, aki gazdáitól a társadalom békéjének megmérgezését kapta feladatul.

Sven Bundást már középiskolás korában érdekelte az irodalom. Így már akkor is sejtette, hogy „a lélek megmérgezése” súlyos képzavar, de nem tudta kivonni magát Rézkrajcár úr igen szuggesztív, szinte varázslói előadásmódjának a hatása alól. Még évtizedekkel később is pontosan emlékezett tanárának baljós intelmeire, akkor, amikor már nem kérdezhette meg Thorvald Rézkrajcár urat, hogy vajon még mindig ugyanolyan hévvel osztaná-e meg intelmeit a nebulókkal, mint a diktatúrák utáni fellélegzés ama korai éveiben.

A tanár úr ugyanis már vagy két évtizede átköltözött abba a kolumbáriumba, amelyet A Szabadság Piramisának neveztek, s ahol a társadalom elhunyt polgárai kapták meg megérdemelt, 20×10×10 cm átmérőjű, szigorúan egyforma nagyságú és azonos betűtípussal feliratozott végső nyughelyüket. A társadalom e téren sem tűrte a kivételezést. Senki sem tiltotta a hagyományos temetkezést, és a főváros határában nyitva is állt egy hangulatos, szomorúan lefelé hajló lombú fákkal teli temető, kapuja fölött a méltóságteljes, gót betűs „Bűnös Testek, Szabad Lelkek Nyughelye” felirattal.

Ide azonban már évek óta nem temetkezett senki, mert országos szokássá vált, hogy a haldoklók utolsó szavukkal feltétlenül és megmásíthatatlanul a kolumbáriumba kérték magukat. Ha netán valaki mégis elfeledkezett volna erről a kérésről kínjai között, akkor vagy a gyóntatója, vagy valamelyik családtagja, végső esetben a háztömb lelkiismereti vezetője emlékeztette rá, s kivétel nélkül minden egyes haldokló még időben be is látta feledékenységét.

Sven Bundás tehát nem kívánta bekapcsolni rádióját sem. Volt még félüvegnyi cirokbora a rozsdás kilincsű hűtőben. Ezt a sokak által ára, sajátos, sósan fanyar íze és kifejezett tájjellege miatt kedvelt, ám a külföld által kérlelhetetlenül elutasított, sőt olykor kinevetett italt a fontosabb napokra tartogatta. Csak akkor kortyolt belőle, ha nagy elhatározások előtt állt, gyorsan akart javítani hangulatán, vagy úgy érezte, hogy bátorításra van szüksége. Az utóbbit nem kaphatta meg barátaitól, minthogy most már tényleg nem voltak barátai.

Most is elővette a cirokboros üveget, mert elhatározta, hogy legjobb barátja eltűnéséről gondolkodva tölti el az estét. Felnyúlt a fehér műbőr-utánzattal borított konyhaszekrény felső polcára, ahol virágmintás, csorba tányérok között álltak a megfakult csészék és az azonos öbű mustárospoharak, és a legpatinásabbat halászta le az utóbbiak közül. Kétujjnyi cirokbort töltött bele nagy precizitással, és letelepedett a konyha sarkában álló karosszékbe, amelyet egy kiszolgált nyugágyból és néhány ablakpárnából fabrikált még legszebb férfikora éveiben. Mi történhetett tehát Lars-Igor Kancsukával?

Haza a kórházból

Sven Bundás megpróbálta rendezni az utolsó találkozásuk utáni emlékeit. Kalapos úr irodájában váltak el, amikor Lars-Igor Kancsuka kissé tompa hangulatban kilépett az ajtón. Sven Bundás ezután hetekig nem járt otthon, mert a hátsó ajtónál várakozó mentőautóval rögtön kórházba vitték az orvosi vizsgálat után, és még aznap elvégezték rajta a műtétet. Előtte önként aláírt egy nyilatkozatot, mely szerint szabad akaratából veti alá magát a műtétnek, és vállalja, hogy senkinek sem beszél kórházi tartózkodásáról.

Sven Bundás tanakodott egy kicsit, hogy vállalja-e a teljes hallgatást legjobb barátjával szemben is, de egy belső hang azt súgta neki, hogy ezt nyugodtan megteheti. Azt már nem súgta meg, hogy miért.

Azután különszobában lábadozott egy olyan kórházban, amelyet igen tisztának és jól felszereltnek látott, az ellátás pedig túl fényűző, szinte pazarló volt Sven Bundás ízlésének. Vacsorára többször felszolgáltak például halkonzervet vagy kolbászt, sőt egy alkalommal sonkakonzervet is hoztak. A naponta többször is felszolgált tejeskávé pedig érezhetően nem hazai gyártmány volt. Keserű és maradandó íze azt a gyanút keltette a betegben, hogy jelentősebb importtartalma is van, ezért nem vette túlságosan jó néven a kórháztól, hogy ellenőrizetlen eredetű anyagokkal is táplálják.

Televíziót is nézhetett volna a betegszobájában, ha akar. Sven Bundást azonban nem érdekelték a külföldi adások, így inkább olvasgatott, ha éppen nem aludt. Olvasnivalót talált az ágya melletti polcon, ahol néhány klasszikus regény mellett friss kiadású könyveket is talált az ország fejlődéséről és természeti szépségeiről. Ezekbe belelapozott, aztán ismét a fal felé fordult.

Eleinte kérdezgette a nővéreket, hogy fogadhatna-e látogatót, de ők sejtelmesen csak annyit válaszoltak, hogy „Most az ön gyógyulása a legfontosabb”. Általában nehéz volt társalognia a kórházi személyzettel, mert mindig mosolyogtak, de csak a legszükségesebb feleleteket kapta tőlük. Viszont minden esetben azonnal kimentek a szobájából, ha válaszoltak valamilyen kérdésére.

Két hét után érdeklődött a főorvostól, hogy „Most már hazaengednek?”, s a főorvos azt felelte, hogy „Önnel együtt mi is erre törekszünk”. Többet azonban nem lehetett kipréselni belőle. Udvariasan mosolygott és behúzta maga után az ajtót. Egy másik alkalommal Sven Bundás annyit kérdezett, hogy „Ugye már nem súlyos az állapotom?”, mire a főorvos szélesen rámosolygott, ingatta a fejét és a mennyezet felé mutatott. Aztán megint rögvest kiment.

Több héttel később behozták Sven Bundás utcai ruháját, s arra kérték, öltözzön fel. Azután lekísérték az udvarra ugyanahhoz a mentőautóhoz. A főnővér kísérte le, Sven Bundás pedig a leleteit kérte tőle.

– Azokat gondosan megőrizzük – felelte a főnővér, és széles mosollyal rácsukta Sven Bundásra a mentőautó ajtaját. A mentő elindult, és alig néhány perccel később haza is értek. A vele utazó marcona ápoló udvariasan, bár kissé kelletlen hangon megkérdezte Sven Bundást, hogy felkísérheti-e a lépcsőn. A beteg azonban csak rázta a fejét, mondván, hogy nincs csomagja, és egyébként is már teljesen gyógyultnak érzi magát. Kiszállt, s a mentőautó rögvest el is porzott visszafelé a városba.

Sven Bundás szinte azonnal megbánta, hogy elhárította a kigyúrt ápoló segítségét. A mentőautóból nem vette észre ugyanis, hogy a ház kapuja előtt keresztben, a belépést eléggé megnehezítő módon kutyaház áll. A kutyaházból egy kissé véres szemű, alighanem korcs drótszőrűfoxi-származék bámult kifelé, vele szemben pedig egy kopottas barna öltönyt és piszkos fehér szandált viselő, kopasz, csorba fogú, amolyan ötvenes férfi tartott félig guggolva egy tányérnyi, valamilyen húsmaradékra emlékeztető eledelt.

Sven Bundás emlékezett rá, de nem tudta a nevét. Az ember két emelettel felette lakott, és csak néhány hónappal korábban költözött a házba. Sven Bundás udvariasan megszólította.

– Uram, ne haragudjon, de ettől a kutyaóltól kissé nehéz belépni a házba. Nem tudná arrébb állítani?

Az ember felnézett rá, és néhány másodpercig nem szólt semmit. Sven Bundás akkor vette észre, hogy az egyik szeme kancsal. Aztán az ember mégis megszólalt.

– Nem tehetek róla, de a kutyám itt érzi magát a legjobban. Azt gondolom, hogy nem zavar senkit. A szomszéd ház lakói különben is beleegyeztek.

– Hiszen a szomszéd ház lakóinak nincs ehhez semmi közük, és nem nekik kell kerülgetniük ezt a kutyaólat! – emelte fel kissé a hangját Sven Bundás.

– Mint már mondtam, de talán nem értette meg, a kutyám itt érzi magát a legjobban. A szomszédoknak igenis sok közük van hozzá, ugyanis ők egész nap látják a kutyatanyát, ön pedig nem. Egyébként sértőnek tartom az ön által használt kifejezést erre az építményre, de egyelőre nem szeretném jogi következményekkel fenyegetni. Azt gondolom, hogy ön is érdekelt a kulturált együttélésben.

– Természetesen én is érdekelt vagyok benne – felelte Sven Bundás. – Mégis, talán inkább ez az építmény akadályozza a kulturált együttélést. Nem gondolja?

– Mint már mondottam, a kutyám itt érzi magát a legjobban, és a szomszéd ház lakóinak a megkérdezésével a demokratikus követelményeket is teljesítettük. Nem tudom, miről akar még vitatkozni. A kutyatanya napközben itt marad, éjszaka viszont a fal mellé állítom, mert a kis Gustaf akkor majd fenn alszik a lakásban, az ágyam mellett. Amint látja, maximálisan próbálok alkalmazkodni a szomszédjaimhoz.

Az ember az egykedvű kutya felé fordult, és csücsörítve próbálta rábeszélni a táplálkozásra.

Sven Bundás nem tudott mit válaszolni. Kezdte úgy érezni, hogy a felső szomszédnak talán tényleg igaza van, hiszen komolyabb érvekkel aligha lehetett volna vitatni a kutya jó lelkiállapotának fontosságát. Azt is látta, hogy a szomszédnak valóban lényeges a dolog, és talán baja eshetnék, ha valaki arra kényszerítené, hogy arrébb állítsa a kutyaházat. Lehet, hogy gerincsérült, és nem is tudná megemelni, ha a kutya is benne van.

Sven Bundás tehát nem vitatkozott tovább, hanem óvatosan átlépett a kutyaház bejárati ajtó felőli sarkán, miközben megkapaszkodott az ajtó fekete, de már rozsdásodásnak indult vaskeretében. Lassú, megfontolt, halk léptekkel felment a lépcsőn, és beosont a lakásába.

Örömmel állapította meg, hogy távolléte alatt nem változott semmi. Kivéve persze azt az eredetileg is apró piros almát, amelyet annak idején kikészített a konyhaszekrény lapjára, hogy majd hazatérése után megeszi. Ez az alma közben dió nagyságúra aszott össze és barna színt öltött, ezzel jelezve gazdájának, hogy nem is kevés idő telt el látogatása, majd műtéte óta. Sven Bundás pedig arra gondolt, hogy egyes szerzők szerint az összeaszott gyümölcs általában különösen gazdag aromaanyagokban, és emiatt kifejezetten egészséges.

Készülődés a keresésre

Sven Bundásnak nem esett nehezére, hogy megszokja az otthon bensőséges, már néha kissé spártai hangulatát. Most, vacsora után egyre csak azon töprengett, hogyan is akadhatna barátja nyomára. Nem keresett elsüllyedt emlékeket utolsó találkozásukról, hiszen annak a napnak az eseményei világosan kirajzolódtak az emlékezetében, és nem hiányzott belőlük semmi.

… … …

Kiadja a Syllabux Könyvkiadó
Felelős kiadó Szabados Tamás
Elektronikus előkészítés Nagy Lajos
Megjelent 2014-ben, Budapesten.

www.syllabux.hu

ISBN 978-615-5296-60-4
© Minden jog fenntartva!

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus: Droid Serif
Steve Matteson – Apache License V2.0