Naoki Higashida

HÁT EZÉRT UGRÁLOK

Fordította Komáromy Rudolf

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Naoki Higashida: The Reason I Jump.

Sceptre, 2013, Great Britain

Második kiadás

ISBN 978-963-355-092-2

Copyright in Japanese text © Naoki Higashida 2007

Copyright in English translation © KA Yoshida and David Mitchell 2013

Copyright in Introduction © David Mitchell 2013

Illustrations © Kai and Sunny 2013

Hungarian translation © 2014 Komáromy Rudolf

Magyar kiadás © 2014 Park Könyvkiadó, Budapest

Szerkesztette Tönkő Vera

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte és a könyvet tördelte Rochlitz Vera

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Előszó

E könyv tizenhárom esztendős szerzője arra biztatja olvasóit, hogy képzeljék el mindennapi életüket úgy, hogy egyáltalán nem tudnak beszélni. Éppúgy nem tudják kifejezésre juttatni éhségüket, fáradtságukat vagy fájdalmukat, ahogyan csevegni sem tudnak a barátaikkal. Szeretném még egy kicsivel tovább vinni ezt a gondolatkísérletet. Képzeljék el, hogy miután elveszítik beszédképességüket, minden előzetes értesítés nélkül faképnél hagyja önöket a belső szerkesztőjük, aki a gondolataikat szokta rendezni. Valószínűleg egyáltalán nem is tudtak ezen elmeszerkesztő létezéséről, és csak most, a távozása után eszmélnek rá, hogy egész idő alatt ő tette lehetővé értelmük működését. Eszmék, emlékek, indulatok és gondolatok gátszakadása zuhog szegény fejükre feltartóztathatatlanul. Eddig a szerkesztőjük tartotta kézben ezt az áradatot, a nagyját elterelte, és csak csekély hányadát javallotta tudatos megfontolásra. Most azonban magukra hagyta őket. Az elméjük immár olyan helyiség, melyben húsz rádiókészülék más-más csatornára hangolva bömböl beszédhangokat és zenét. A rádióknak se kikapcsológombjuk, se hangerő-szabályozójuk, a helyiségnek se ajtaja, se ablaka, és csak akkor szabadulnak a ricsajtól, ha annyira kimerülnek, hogy nem bírnak ébren maradni. Tovább súlyosbítja a helyzetet, hogy éppen most távozott szó nélkül egy másik, eddig fel nem ismert szerkesztő is – az érzékleteké. Hirtelen minőségi szűrés nélkül, lehengerlő mennyiségben kezdenek özönleni a környezeti érzékszervi ingerek is. Színek és minták kavarognak, követelik a figyelmüket. A pulóverükhöz használt öblítő olyan erősen illatozik, mintha légfrissítőt fújtak volna egyenesen az orrlyukukba. A kényelmes farmer olyan szúróssá változott, mint az acélgyapot. Mozgás- és egyensúly-érzékelésük is összezavarodott, a padló billeg, mint a révhajó a háborgó tengeren, és a végtagjaik többé nincsenek egyértelmű kapcsolatban a többi testrészükkel. Külön-külön érzik a koponyacsontjaikat, a mimikai és rágóizmaikat: a fejük mintha harmadakkora bukósisakba szorult volna, de ez sem feltétlenül magyarázat arra, hogy a légkondicionáló úgy zúg, akár a villanyfúró, az édesapjuk viszont – aki az orruk előtt van – olybá tűnik, mintha egy sok-sok rövid alagúton átrobogó vonatból, mobiltelefonon keresztül beszélne, ráadásul kínaiul. Nem értik többé az anyanyelvüket, se más nyelvet, mert mostantól minden nyelv idegen nyelv. Még az időérzékük is elveszett, emiatt képtelenek különbséget tenni percek és órák között, mintha Emily Dickinsonnak egy örökkévalóságról szóló versében vagy valami időutazós sci-fiben rekedtek volna. A költemények és filmek azonban egyszer befejeződnek, míg ez itt az új, végeérhetetlen valóság. Az autizmus élethossziglan tartó állapot. Ám nekik most még az „autizmus” szó sem mond többet, mint a 自閉症 [dzsiheisó, japánul] vagy az αυτισμός [görögül] vagy az अटिजम [otizma, hindiül].

Az autizmus spektrumzavarral élőknek ez a rendezetlen, szűretlen és pokolian rémisztő valóság az életük. Az autisták napjai azzal telnek, hogy megtanulják utánozni azokat a működéseket – a „szerkesztőket” –, amelyeket ránk, többiekre születési jogon ruházott a genetika. Gigászi, sziszifuszi és titáni szellemi és érzelmi feladat ez, és ha az autisták, akik vállalkoznak rá, nem hősök, akkor nem tudom, mi a hősiesség, arról nem is beszélve, hogy ezeknek a hősöknek nincs más választásuk. Maga az érzékelés nem annyira készen kapott tény, mint inkább tégláról téglára saját kezűleg felhúzott építmény, amely folyamatos karbantartást igényel. Mintha ez nem lenne egyébként is elég nehéz, az autistáknak olyan külvilággal szemben kell talpon maradniuk, amelyben a „sajátos nevelési igényű” nem más, mint a „visszamaradott” szalonképessé kozmetikázott szinonimája, ahol az idegen szóval meltdownnak nevezett sajátos nehézségekből fakadó kiborulást és a pánikrohamot hisztizésnek tekintik, ahol a rokkantsági támogatást igénylőket sokan segélypotyázóknak tartják, és ahol a brit külpolitikát egy francia miniszter „autistának” minősítheti. (Monsieur Lellouche később bocsánatot kért, azt mondta, álmában sem gondolta volna, hogy ez a jelző sértő lehet. Nem is kétlem.)

Az autizmus a gyermek szüleinek, gondozóinak sem sétagalopp, és autizmussal élő fiút vagy lányt nevelni nem nyúlszívűeknek való – a félénkség sorsa tulajdonképpen már attól az első, tétova sejtéstől megpecsételődik, hogy tizenhat hónapos csemeténkkel talán valami nincs egészen rendjén. A diagnózis napján a gyermekpszichológus a verdikthez azt az elcsépelt bölcsességet mellékeli, miszerint ez a fiú ugyanaz a kislegény, aki azelőtt volt, hogy ez az életét fenekestül felforgató hír megerősítést nyert. Ezután jön a vesszőfutás mások reakciói között: „Jaj, szegényke!”, „Hogyhogy, most akkor olyan lesz, mint Dustin Hoffman az Esőemberben?”, „Remélem, nem dőlsz be ennek az úgynevezett diagnózisnak!”, és a kedvencem: „Na persze, én megmondtam a háziorvosomnak, hova mehet a védőoltásaival.” Az illetékes hivatalokkal történő kapcsolatfelvétel megadja a kegyelemdöfést a nyúlszívűségnek, és a kiábrándultság rinocéroszbőr-vastagságú hegszövetével vonja be az elkeseredett szülőt. Fáradoznak tehetséges és talpraesett egyének az autizmussal élők támogatásán, de úgy látszik, a szakhatóságok eszköztára lehangoló módszerességgel inkább gyorstapaszokra és fügefalevelekre szorítkozik, semhogy felismerné a sajátos nevelési igényű gyermekekben rejlő képességeket, és elősegítené, hogy hosszú távon a társadalom nettó gyarapítóivá válhassanak. Az árnyalatnyi öröm az ürömben az, hogy az orvosi elmélet ma már nem a nejünkre mutogat, mint nem is olyan rég, amiért „frizsideranya” mivoltával előidézte az autizmust (frizsiderapák véleményét nem kérték ki az ügyben), és hogy nem akkor élünk, amikor az autizmussal élőket boszorkányoknak vagy az ördög cimboráinak vélték, és ennek megfelelően bántak velük.

Hová fordulhatunk ezek után? Könyvekhez. (Az olvasók ezt már valószínűleg meg is tették, mert az okvetlenül segíteni igyekvő rokonok és ismerősök első nekibuzdulásukban újságkivágásokat, internetes hivatkozásokat és szakirodalmat küldözgetnek, még ha mindez akár csak érintőlegesen vonatkozik is a konkrét esetre.) A sajátos nevelési igényűekről szóló publikációk őserdejében sok Így segítsen autista gyermekének kézikönyv tudálékos csűrés-csavarásba bocsátkozik, jókora adag copyrighttal és márkavédjeggyel megspékelve. Előfordulhatnak bennük használható elgondolások, de az olvasásuk éppúgy kedvünket szegheti, mint ha arra unszolnának bennünket, hogy csatlakozzunk valamely felekezethez vagy politikai párthoz. A tudományosabb szövegek fajsúlyosabbak, több bennük a lábjegyzet, bővelkednek pedagógiában és rövidítésekben. Természetesen jó, ha tudósok kutatják ezt a területet, de az elmélet és a konyhakövön kibontakozó gyakorlat között gyakran áthidalhatatlan szakadék tátong. Aztán ott vannak a vallomásszerű visszaemlékezések – rendszerint valamelyik szülő tollából –, amelyek leírják, milyen hatást gyakorolt az autizmus a családra, és olykor bemutatják egy-egy rendhagyó kezelés kedvező eredményét. Ezek a memoárok médiabarátok, és fokozzák az autizmus ismertségét a nemes ügyek piacán, de tapasztalataim szerint korlátozott gyakorlati haszonnal járnak, és mi tagadás, általában nem is hasznosság céljából íródnak. Minden egyes autista az állapot sajátos változatát mutatja – az autizmus ebből a szempontból inkább az íriszmintázatra, mint a kanyaróra hasonlít –, és minél formabontóbb egy gyermek terápiája, annál kevésbé valószínű, hogy segít egy másikon (például az enyémen).

Az autizmussal foglalkozó könyvek negyedik csoportjába az „autista önéletrajzok” tartoznak, amelyeket az autizmus spektrumzavarral élők bennfentesei írnak, leghíresebb köztük Temple Grandin sikertörténete. Ezek a könyvek tanulságosak ugyan, de szerzőik törvényszerűen olyan felnőttek, akik már rendben vannak, és nem segíthetnek abban, amiben én leginkább igényelném a segítségüket: megérteni, miért veri a földhöz a hároméves fiam a fejét, miért rebegteti az ujjait szélsebesen a szeme előtt („repkedés”), miért szenved olyan bőrérzékenységtől, hogy se leülni, se lefeküdni nem bír, miért üvölt bánatában háromnegyed órán át, ha a Pingu-DVD-je olyan karcos, hogy a lejátszó nem tudja olvasni. Olvasmányaim számos teóriával, figyelembe veendő szemponttal, anekdotával és hipotézissel szolgáltak, de magyarázatok híján csak tehetetlenül keresgéltem tovább.

A feleségem egyik nap figyelemre méltó könyvet kapott Japánból. A Hát ezért ugrálok című kötet szerzője, Naoki Higashida 1992-ben született, és még csak tizenhárom éves volt, amikor a könyvét kiadták. Naoki autizmusa olyan súlyos, hogy mindmáig gyakorlatilag beszédképtelen. Egy szívós pedagógusnak és a saját kitartásának köszönhetően azonban egy ábécétáblázat segítségével megtanulta lemutogatni a szavakat. A japán „ábécétáblázat” negyven alapvető japán hiragana szótagjelét (angol megfelelője a QWERTY billentyűkiosztás) egy laminált kartonlapra másolták. Naoki ezen a táblázaton mutogatja le a szavakat, amelyeket a mellette lévő segítőtársa leír. Ezekből a szavakból mondatok, bekezdések és egész könyvek épülnek föl. A táblázat szélén kiegészítők kapnak helyet: számjegyek, írásjelek, valamint a „kész”, „igen” és „nem” szó. (Bár Naoki már számítógépes billentyűzettel is tud írni és blogolni, „biztonságosabb kapaszkodónak” találja ezt a kevésbé csúcstechnikás ábécétáblázatot, mert kevésbé figyelemelterelő, és segíti őt az összpontosításban.) Ez a módszer már az általános iskolában lehetővé tette számára, hogy kommunikáljon, verseket és meséket írjon, de az autista gyermekek viselkedésének miértjéről adott magyarázataiból kaptuk meg a szó szoros értelmében azokat a válaszokat, amelyeket vártunk. A gyermekkorból még csak fél lábbal kilépett szerző, akinek az autizmus legalább akkora erőpróbát és egész életére kiható állapotot jelentett, mint a mi fiunknak, fölnyitotta a szemünket a Hát ezért ugrálokkal. Áldásnak éreztük ezt, mert Naoki szavai által mintha végre a saját fiunk szólt volna hozzánk arról, ami a fejében zajlik.

Ez a könyv jóval tovább megy azonban a tájékoztatásnál: bizonyítékkal szolgál, hogy a tehetetlennek látszó autista testbe zárva éppolyan kíváncsi, kifinomult és sokrétűen összetett elme rejtőzik, mint bármelyikünké. A 24 órás gondozói munka taposómalmában nagyon is könnyen megfeledkezünk a tényről, hogy az, akiért megállás nélkül robotolunk, sok tekintetben éppenséggel életrevalóbb nálunk. Ahogy a hónapok évekké sokasodnak, a „feledékenység” átmehet „hitetlenségbe”, és ez a hitvesztés a gondozót és a gondozottat egyaránt védtelenebbé teszi a csüggedéssel szemben. Naoki Higashida képes visszaadni a hitünket, mert éleselméjűségről és szellemi frissességről tesz tanúbizonyságot, mert elemzést ad környezetéről és állapotáról, és mert huncut humora mesélőhajlammal párosul. Nem az említett mentális hajlamok előjeleiről beszélek, ugyanis már készen láthatók ebben a könyvben, amelyet a sorok olvasói (reményeim szerint) rövidesen megismernek.

Ha mindez nem lenne elég, a Hát ezért ugrálok önkéntelenül megfosztja hitelétől az autizmusról meggyökeresedett tanítások legsápasztóbbikát – azt, hogy az autisták antiszociális lények, magányos farkasok, akikből hiányzik a mások iránti empátia. Naoki Higashida újra meg újra leszögezi, hogy szó sincs erről, ő nagyon is értékeli mások társaságát. Mivel azonban a kommunikáció nehézségeket okoz, az autista hajlamos egyedül félrevonulni a sarokba, és, amikor mások meglátják, azt gondolják, na tessék, tipikus autista vonás. De ha az autisták egyáltalán nem törődnek mások érzéseivel, akkor miként vallhatott Naoki arról, hogy az autizmus legelviselhetetlenebb aspektusa az a tudat, hogy ő kimerít és elkeserít másokat? Miként írhatott olyan (a kötet végén Itt vagyok címmel olvasható) elbeszélést, amely érzelmek széles skáláját felmutató szereplőkkel és könnyfakasztónak szánt cselekménnyel dicsekedhet? Mint minden mesélő emlős, Naoki számít hallgatóinak érzelmeire, és tudatosan befolyásolja őket. Ez empátia. Megállapíthatjuk tehát, hogy se az érzelemszegénység, se a társaságkerülés nem tünete, hanem következménye az autizmusnak, az önkifejezés durva korlátozódásának és a társadalom szinte teljes tájékozatlanságának arról, ami egy autista fejében zajlik.

Számomra a fentiek mind sorsfordító, az életemet megkönnyítő ismeretek. Ha az ember minden ellenkező jel dacára tudja, hogy a fia szeretne beszélgetni vele, ha tudja, hogy az a gyerek éppoly figyelmesen szemléli környezetének minden részletét, mint nem autista leánya, akkor tízszer türelmesebbé, készségesebbé, megértőbbé és közlékenyebbé válhat, s tízszer jobban képes segíteni csemetéje fejlődését. Túlzás nélkül állíthatom, hogy a Hát ezért ugrálok jóvoltából új szakaszba léphettem a fiunkhoz fűződő kapcsolatunkban. Naoki Higashida írása adta meg a kellő lökést, hogy véget vessek az önsajnálatnak, és elkezdjem átgondolni, milyen nehéz lehet a fiam élete, mivel tehetném kevésbé kegyetlenné neki. Az öngerjesztő kedvező folyamatok éppolyan csodálatos hatásúak a sajátos nevelési igényű gyermekek szüleinél, mint bárhol másutt: gyermekünkkel kapcsolatos várakozásaink fokozódnak, szívósabban küzdjük át magunkat a rögös útszakaszokon, a gyermek pedig érzékeli ezt, és reagál rá. A feleségem belefogott Naoki könyve nem hivatalos angol fordításának elkészítésébe, hogy a fiunk gondozói és oktatói is elolvashassák, valamint azok az ismerőseink, akik szintén autista gyermeket nevelnek Írországnak ebben a szögletében. Miután azonban internetes csoportok révén fölfedeztük, hogy Japánból elszármazott más édesanyák, akik ugyanebben a cipőben járnak, mérgelődnek az angol fordítás hiánya miatt, eltűnődtünk, vajon nem találhatna-e Naoki Higashida sokkal szélesebb közönségre. Ez a Hát ezért ugrálok angol fordításának története.

A szerző nem guru, és ha némelyik kérdésre adott válasza semmitmondónak tűnik, jusson eszünkbe, hogy mindössze tizenhárom évesen írta. Még amikor nem tud rövid, egyértelmű magyarázatot adni – például arra a kérdésre, hogy miért állítgatja mániákusan sorba a játékszereit –, akkor is érdemben válaszol.

 Naoki Higashida mindmáig ír, csaknem naponta blogol, jól ismertté vált az autizmus szószólóinak körében, és rendszeresen publikál a Big Issue utcalap japán kiadásában. Azt mondja, írónak készül, de szerintem nyilvánvaló, hogy máris az – őszinte, szerény, gondolatébresztő író, aki elképesztő hátrányokat küzdött le, és első kézbőli ismereteket juttat a súlyosan autista elméből a tágabb világba, noha ez a munka olyan megterhelő neki, mint nekünk, mondjuk, a tenyerünkben vizet hordani a Times Square vagy a Piccadilly Circus nyüzsgő forgalmán át. Az „autizmus” szó japán megfelelőjéhez használt három írásjegy külön-külön jelentése ’ön’, ’csuk’ és ’kór’. Képzeletemben ezek az írásjegyek bebörtönzött fogoly alakját öltik, aki magánzárkában felejtve várja, hogy valaki ráeszméljen az ottlétére. A Hát ezért ugrálok kiüt egy téglát a falból.

David Mitchell

Írország, 2013

Hát ezért ugrálok

Bevezetés

Kiskoromban még azt sem tudtam, hogy sajátos nevelési igényű gyerek vagyok. Hogyan jöttem rá? Azt mondták, hogy különbözöm mindenki mástól, és hogy ez probléma. Bizony az. Nehezemre esett, hogy úgy viselkedjek, mint egy normális ember, és igazi társalgást még ma sem tudok folytatni. A hangos olvasással és az énekléssel semmi gondom, de mihelyt beszélgetni próbálok valakivel, elvesztem a szavakat. Néha persze összejön néhány szó – de még ezekből is pont az ellenkezője csúszhat ki a számon annak, amit mondani szeretnék! Ha felszólítanak, hogy tegyek valamit, nem tudok rendesen reagálni, és ha ideges leszek, elszaladok onnét, ahol éppen vagyok. Így valóban komoly kihívást jelent még az olyan egyértelmű tevékenység is, mint a vásárlás, amennyiben egymagam kezdek hozzá.

Hogy miért nem tudom megcsinálni ezeket a dolgokat? Dühös, elkeseredett, tehetetlen hangulatomban megpróbáltam elképzelni, hogyan festene a világ, ha mindenki autista lenne. Ha az autizmust egyszerűen személyiségtípusnak tekintenénk, sokkal, de sokkal könnyebb és boldogabb lenne az életünk, mint amilyen most. Adódnak persze kellemetlen pillanatok, amikor sok zavart okozunk másoknak, de igazából azt szeretnénk, ha fényesebb jövő elé nézhetnénk.

Az anyukámtól és a Hagukumi Iskolában Szuzuki tanárnőtől kapott oktatásnak köszönhetően megtanultam egy módszert, hogy írásban kommunikáljak. Ma már a számítógépen is tudok írni. Csak az a baj, hogy sok autizmussal élő gyereknek nincsenek eszközei, hogy kifejezze magát, és gyakran még a szüleiknek sincs fogalmuk róla, hogy mi járhat a fejükben. Nagy reményem ezért, hogy segíthetek egy kicsit azzal, ha a magam módján elmagyarázom, mi zajlik az autisták elméjében. Azt is remélem, hogy miután elolvassák ezt a könyvet, szívesen megbarátkoznának egy autistával.

Senkit sem lehet a külseje alapján megítélni. De ha jobban megismerünk egy másik embert, kölcsönösen közelebb kerülhetünk egymáshoz. Olvasóim nézőpontjából bizonyára nagyon rejtélyes helynek látszik az autizmus világa. Kérem, szakítsanak egy kis időt mondanivalóm meghallgatására.

Érezzék jól magukat a világunkban!

Naoki Higashida

Japán, 2006

?1

Hogyan írod le ezeket a mondatokat?

Az ábécétáblázattal való kommunikálás hangok nélkül zajlik. Azt hihetnénk, hogy céljaink és szándékaink közvetítésére a beszéd az egyedüli lehetőség, pedig az idegrendszer hangképzésért felelős részének használata nélkül is elmondhatjuk, amit akarunk. Eleinte nem is álmodtam volna, hogy működhet, de ma már a számítógép és egy ábécétáblázat segítségével jól ki tudom fejezni igazi lényemet.

Hihetetlen érzés volt! Aki nem tud beszélni, képtelen másokkal megosztani érzéseit és gondolatait. Olyan ez, mintha játék babaként egész életét elszigeteltségben, álmok és remények nélkül töltené. Persze hosszú idő telt el, mire elkezdhettem önállóan írásos szöveg segítségével kommunikálni, de azon az első napon, ahogy anyukám a kezébe fogta író kezemet, újfajta kapcsolatba kerültem a világgal.

Azután, hogy még önállóbban kommunikálhassak, anyukám kitalálta az ábécétáblázatot. A táblázat lehetővé teszi, hogy rámutatással formáljak a betűkből szavakat, ne kelljen egyenként leírnom őket. Ez azt is lehetővé teszi, hogy megragadjam a szavaimat, azokat a szavakat, amelyek egyébként tovarebbennének, amint megpróbálom kimondani őket.

A módszer gyakorlása közben sokszor teljesen elcsigázva éreztem magam. Végül azonban eljutottam arra a pontra, hogy már egyedül is meg tudtam jelölni a betűket. Az a gondolat tartotta bennem a lelket a mutogatáshoz, hogy önmagam kifejezésének képessége mindennél fontosabb, ha emberhez méltó módon akarok élni. Ezért az ábécétáblázat számomra nem csupán mondatok összerakását jelenti, hanem azt is, hogy eljuttatom másokhoz azt, amit kívánatos és szükséges megértetnem velük.

?2

Miért beszélnek az autizmussal élők olyan hangosan és furán?

Gyakran a szememre vetik, hogy amikor magamban beszélek, nagyon fölemelem a hangomat, bár még úgy sem tudom kimondani, amit kellene, máskor pedig egészen halkan beszélek. Ez is olyasmi, amit nem tudok szabályozni. Igazán csüggesztő. Miért nem megy?

Amikor fura hangon beszélek, nem szándékosan teszem. Néha persze megnyugtatónak találom a saját hangomat: ha ismerős szavakat vagy könnyen kimondható fordulatokat használok. A szabályozhatatlan hang azonban másmilyen. Az csak kibuggyan belőlem, reflexszerűen, akaratom ellenére.

Hogy mire válaszol ez a reflex? Egyes esetekben arra, amit éppen látok, vagy valami régi emlékre. Ha valami kiváltja a fura hangomat, szinte lehetetlen visszafojtani – ha mégis megpróbálom, az ténylegesen fáj, szinte olyan, mintha a saját torkomat szorongatnám.

Én megbékélnék a fura hangommal, de tisztában vagyok vele, hogy másokat zavar. A számat elhagyó fura hangok nemegyszer olyan kínosak, hogy majdnem belehalok. Én is szeretnék szépen, higgadtan és csendesen viselkedni, becsületszavamra. De mi akkor se tudnánk csendben maradni, ha kényszerítenének rá, hogy fogjuk be a szánkat, egyszerűen nem tudnánk, hogy kell. A beszédhangunk olyan, mint a lélegzés. Önkéntelenül bukik ki a szánkon.

?3

Miért hajtogatod folyton ugyanazokat a kérdéseket?

Én tényleg mindig ugyanazokat kérdezem. „Ma milyen nap van?” Vagy: „Holnap tanítási nap lesz?” Újra és újra ilyen egyszerű dolgokat kérdezek. Nem azért ismételgetem a kérdést, mert nem értem – sőt miközben kérdezem, már akkor is tudom, hogy értem.

Hogy mi az oka ennek? Az, hogy nagyon gyorsan elfelejtem, amit csak az imént hallottam. A fejemben nincs valami nagy különbség a most elhangzottak és a réges-rég hallottak között.

Megértek tehát dolgokat, de az emlékezetem másképp működik, mint bárki másé. Úgy képzelem, hogy egy „normális ember” memóriája folytonosan van elrendezve, mint egy vonal. Az én memóriám viszont inkább olyan, mint egy ponttenger. A kérdésfeltevéssel mindig „fölszedegetem” ezeket a pontokat – hogy visszaérkezhessek az emlékhez, amelyet a pontok képviselnek.

Más oka is van azonban nálunk az ismétlődő kérdezgetésnek: lehetőséget nyújt, hogy játsszunk a szavakkal. Nem erősségünk a társalgás, és bármennyire igyekszünk, sosem tudunk olyan könnyedén beszélni, mint mások. Kivételt jelentenek azonban az igen jól ismert szavak és fordulatok. Ezek ismételgetése óriási öröm. Olyan ez, mint a labdázás. Az olyan kérdések ismételgetése, amelyekre már tudjuk a választ, az utasításra kimondott szavakkal ellentétben örömöt szerezhet – játék a hanggal és a ritmussal.