ARNOLD SCHWARZENEGGER

Peter Petre közreműködésével

EMLÉKMÁS

Életem hihetetlenül igaz története

Libri Kiadó

Budapest

© Arnold Schwarzenegger, Peter Petre, 2012

© 2012 by Fitness Publications, Inc.

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Arnold Schwarzenegger with Peter Petre: Total recall: My unbelievably true life story.

New York, 2012, Simon & Schuster

Hungarian translation © 2012, Kelemen László

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Dávid Anna

Olvasószerkesztő Tomka Eszter

Képszerkesztő: Audrey Landreth

Első előzéklap: Albert Busek

Hátsó előzéklap: Art Streiber / August

Borítóterv: Jason Heuer

Első borító fotó © Greg Gorman

Hátsó borító fotó © hemdale / Photofest

Elektornikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-28-00

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

Családomnak

Amerika éppen olyan nagy volt, amilyennek elképzeltem akkor, amikor egy kis osztrák falucskában gyerekeskedtem. Egy percig sem lepleztem örömömet és izgalmamat, amikor a Time Square-re érkező Herkulest játszottam 1969-ben első, Herkules New Yorkban című filmemben

A Lionsgate archívumából

1. FEJEZET

Az elvágyódás kezdetei

Ínséges esztendőben születtem. 1947-ben Ausztriát a szövetségesek tartották megszállás alatt, miután legyőzték a hitleri Harmadik Birodalmat. Májusban, két hónappal a születésem előtt éhséglázadás tört ki Bécsben, de ott sem volt jobb a helyzet, ahol mi laktunk, az ország délkeleti részén, Stájerországban. Évekkel később, amikor anyám tudtomra akarta adni, mennyit szenvedtek apámmal, hogy felnevelhessenek, mindig elmesélte, hogyan járt tanyáról tanyára egy kis vajért, cukorért, lisztért. Néha három napra is elment. Azt mondta, hogy spájzolni, ahogyan a hörcsög lopkodja össze az elemózsiát – akkoriban ez a „spájzolás” nem számított rendkívüli dolognak.

Egy tipikus alpesi mezőgazdasági falucskában, Thalban laktunk. A helységben csak néhány száz család élt elszórtan összetömörülő házcsoportokban, amelyeket ösvények és földutak kötöttek össze. A kis falun áthaladt egy nagyobbacska földút is, amely több kilométer hosszan kanyargott az Alpok erdői és lankás mezői között.

Néha áthaladt rajta egy-egy katonákkal megrakott teherautó, de azon kívül nem nagyon láttunk amerikaiakat. A tőlünk keletre eső területeket az oroszok szállták meg, akiktől nagyon féltünk. A hidegháború idején szinte rettegtünk attól, hogy odajönnek a tankjaikkal, és bekebeleznek minket a szovjet birodalomba. A templomban a pap rémisztő történeteket mesélt arról, hogyan lövik le az orosz katonák az anyjuk karjában a kisbabákat.

A házunk egy dombtetőn állt, ahonnan jól ráláttunk az útra, de szokatlan eseménynek számított, ha napi egy vagy két autónál több haladt el rajta. A közelben állt egy romos középkori vár, pontosan szemben velünk, alig száz méterre az ajtónktól.

A következő emelkedőn volt a polgármesteri hivatal, a katolikus templom – ahova anyám minden vasárnap elküldött minket misére –, a helyi Gasthaus, ami voltaképpen egy kocsma volt, egyszersmind a falu társadalmi életének központja. A dombon volt az általános iskola is, ahova nálam egy évvel idősebb bátyámmal, Meinharddal jártunk.

Az egyik legkorábbi emlékem az, hogy anyám ruhát mos, apám pedig szenet lapátol. Nem lehettem több, mint háromesztendős, de különösen apám képe még ma is elevenen él bennem. Nagydarab, atlétatermetű ember volt. Nagyon sok dologhoz értett. Télre a szüleim általában vettek egy jókora teherautóra való szenet, amit leöntöttek egy nagy halomba a ház elé. Apám ilyenkor hagyta, hogy a bátyámmal segítsünk levinni a pincébe, mi pedig nagyon büszkék voltunk rá, hogy együtt dolgoztunk vele.

Szüleim eredetileg munkáscsaládokból származtak északról, ahol főleg acélmunkások éltek. A második világháború zűrzavaros utolsó éveiben ismerkedtek össze egy Mürzzuschlag nevű városban, ahol anyám, Aurelia Jadrny egy élelmiszer-elosztó központban volt adminisztrátor. Még a húszas évei elején járt, de már hadiözvegy volt. Az első férje az esküvő után alig nyolc hónappal esett el. Egyik reggel meglátta az iroda ablakából apámat a helyi csendőrség előtt az utcán. Az idősebb, harmincas évei vége felé járó, délceg, csendőregyenruhás férfi azonnal megtetszett neki – egyébként is bolondult az egyenruhákért. Ettől kezdve mindennap jól megbámulta a daliás csendőrt. Mindig úgy intézte, hogy műszakváltásakor az irodában legyen, ahonnan kedvére nézegethette. Egy idő után elkezdtek beszélgetni az ablakon át, és anyám élelemmel is ellátta a férfit, ha alkalma nyílt rá.

A csendőr 38 éves volt, és Gustav Schwarzeneggernek hívták. Szó szót követett, megszerették egymást, és 1945 végén megvolt az esküvő is. Anyám ekkor 23 éves volt. Apámat Thalba vezényelték, ahol három beosztottjával ő látta el a falu és környéke felügyeletét. Szinte éhbérért dolgozott, de a munkához szolgálati lakás is dukált: egy Forsthaus, a korábbi erdőkerülő, a Forstmeister háza. Így történt, hogy az Inspektor, a csendőrfelügyelő letelepedett a feleségével a thali dombtetőn.

Gyermekkorom egy egyszerű kő és tégla épületben telt el. A vastag falak és a kis ablakok tökéletes védelmet nyújtottak az Alpok zord telei ellen. A házban két hálószoba volt, mindkettőben szeneskályha gondoskodott a melegről. A tágas konyha volt a nappali; ott ettünk, ott mosakodtunk, ott csináltuk meg a leckénket, és ott játszottunk, a meleget pedig a sparhelt szolgáltatta.

Nem volt vezetékes víz, zuhany és angolvécé. A legközelebbi kutat jó háromszáz méterre fúrták, és ha elfogyott a víz, valamelyikünknek menni kellett – ha esett vagy havazott, akkor is, ezért nagyon takarékosan bántunk a vízzel. Fürdéskor felmelegítettük a tűzhelyen, beletöltöttük egy lavórba, és egy szivaccsal vagy ronggyal tisztálkodtunk – először anyám, aztán apám, végül mi ketten, a bátyámmal. Mire ránk került a sor, a víz már finoman szólva sem volt átlátszó, de oda se neki, csak ne kelljen elmenni a kútra!

A házban végtelenül egyszerű fabútorok voltak és néhány villanylámpa. Apám ugyan szerette a képeket és a régiségeket, de akkoriban ez olyan luxus volt, amit nem engedhetett meg magának. A szórakozást a zene és a macskák jelentették. Anyám citerázott és énekelt hozzá, de az igazi zenész apám volt. Szinte minden réz- és fafúvós hangszeren tudott játszani: trombitán, vadászkürtön, szaxofonon, klarinéton. Emellett zeneszerzéssel is foglalkozott, és ő volt a területi csendőrzenekar vezetője. Ha a környéken meghalt egy csendőrtiszt, mindig ők szolgáltatták a gyászzenét. A nyári vasárnapokon gyakran elmentünk apámmal a parkba, ahol ő volt a karnagy, de néha játszott is. Apai ági rokonaink többsége jó muzsikus volt, de ez a tehetség Meinhardra és rám már nem öröklődött tovább.

Nem tudnám megmondani, miért voltak macskáink és miért nem kutyáink. Talán egyszerűen csak azért, mert anyám szerette őket, és nem került pénzbe az etetésük, hiszen ezen a téren a cicusok önellátók voltak. Mindig sok macskánk volt. Ki-be jártak, néha hozzátörleszkedtek az emberhez, máskor büszkén odahozták elénk a padlásról a félholt egereket, hogy lássuk, milyen nagy vadászok. Mindenkinek volt egy saját cicája, amely odafészkelte magát éjszakára az ágyába – nálunk ez hagyomány volt. Néha heten is voltak a házban. Szerettük őket, de ennél több cirmosunk sohasem volt, mert abban az időben még nem voltak állatorvosok. Ha egy macska beteg lett, kóválygott, legyengült, vagy már nagyon benne járt a korban, akkor már tudtuk, hogy hamarosan ismét halljuk a lövés hangját a hátsó udvarból. Apám a pisztolyával lelőtte, mi pedig anyánkkal szépen eltemettük, és a kis sírhalomra tettünk egy aprócska keresztet.

Az anyámnak volt egy Mooki nevű fekete cicája, amely szerinte különleges állat volt, bár fogalmunk sem volt, hogy miért. Tízéves lehettem, amikor egyszer összevitatkoztam anyámmal, mert nem akartam megcsinálni a házi feladatomat. Mooki, mint általában, a szomszéd szobában aludt összegömbölyödve a vackán. Nagyon szemtelen lehettem, mert anyám odajött, hogy képen teremtsen. Ijedten felkaptam a kezem, hogy védjem magam, de a mozdulat olyan hevesre sikerült, hogy véletlenül megütöttem anyámat. Mooki abban a pillanatban felpattant, odarohant, felugrott az asztalra, és elkezdte karmolászni az arcomat. Nagy nehezen leráztam magamról.

– Hűha! Mi volt ez? – kiáltottam fel.

Anyámmal egymásra néztünk, és nevetésben törtünk ki, pedig az arcom tisztességesen vérzett. Végre megtudtuk, mi Mookiban az a nagy különlegesség.

A háború utáni években a szüleim minden vágya az volt, hogy stabil, biztonságos életet teremtsenek nekünk. Anyám nagydarab, erős, életrevaló asszony volt – egy igazi Hausfrau, aki mindent makulátlanul tisztán tartott. Mindennap felcsavarta a szőnyegeket, és alaposan felsikálta a padlót. Szinte mániásan ragaszkodott hozzá, hogy rendben legyenek a ruháink, minden katonás glédában sorakozzon a szekrényben, az ágyneműk és a törülközők pedig elvágólag legyenek berakva. Sokat dolgozott a kertben, hogy az ott megtermelt burgonyával és zöldségekkel etessen minket, a felesleget pedig eltegye télire. Év vége felé mindig rengeteg savanyú káposztát csinált, amit vastag falú üvegekben tartott. Apámat mindennap terített asztal várta, amikor pontban fél egykor hazajött a csendőrőrsről ebédelni, és ugyanolyan pontosan este hatkor vacsorázni.

Anyám intézte a pénzügyeket is. A korábbi munkája miatt jól bánt a számokkal. Apám minden hónapban hazahozta a fizetését, anyám visszaadott belőle 500 schilling zsebpénzt, a többit pedig gondosan beosztotta a háztartásra, számlákra, miegymásra. Az ő feladata volt a családi levelezés is. Évente egyszer – mindig decemberben – elvitt minket ruhát vásárolni. Elbuszoztunk a hegygerinc túloldalára, Grazba, és elmentünk a Kastner & Öhler áruházba. Az öreg épület csak két- vagy háromemeletes volt, de a mi szemünkben akkor is ez volt a világ legnagyobb plázája. Volt benne mozgólépcső és egy üvegfalú lift is, amiből minden jól meg lehetett bámulni. Anyám csak a lehető legszükségesebb zoknit, fehérneműt és egyéb ruházatot vásárolta meg, majd hazamentünk, és másnap takaros, barna csomagokban megérkezett a megvásárolt áru is. A részletfizetés intézményét akkoriban vezették be, és anyámnak nagyon tetszett, hogy nem kellett mindent azonnal kifizetni, mert ráért részletekben is törleszteni. Ő volt rá az élő példa, hogy ez az akkoriban még pénzügyi újdonságnak számító lehetőség milyen ösztönzőleg hat a gazdaságra.

Anyám intézte az egészségügyi dolgokat is annak ellenére, hogy szüleim közül apámat képezték ki elsősegélynyújtásra. A bátyámmal minden elképzelhető gyermekkori betegségen átestünk a mumpsztól a skarláton át a kanyaróig, ezért anyámnak ezen a téren is akadt dolga jócskán. Semmi sem állhatott az útjába. Az egyik télen még nagyon kicsik voltunk, amikor Meinhard tüdőgyulladást kapott. Akkoriban még nem volt ügyelet, ezért anyám a hátára kapta a bátyámat, és elbotorkált vele a hóban a csaknem hét kilométerre levő grazi kórházba.

Apám sokkalta bonyolultabb lélek volt. Mindenkivel nagylelkűen és szeretetteljesen bánt, különösen anyámmal. Nagyon szerették egymást. Ez látszott akkor is, amikor anyám kávét szolgált fel apámnak és akkor is, amikor apám átölelte anyámat és megpaskolta a hátsóját. Mindig talált a feleségének valami kis ajándékot. Az egymás iránti szeretetüket ránk is kiterjesztették. Az esti lefekvéskor jól megölelgettek minket – különösen akkor, ha odakint dörgött-villámlott.

Hetente egyszer, többnyire péntek esténként apám részegen jött haza. Néha hajnali kettőig vagy háromig is kimaradt a Gasthausban, ahol a törzsasztaluknál múlatták az időt a pappal, az iskolaigazgatóval és a polgármesterrel. Ilyenkor néha felébredtünk, és hallottuk, hogy dühösen tesz-vesz, vagy ordítozik anyánkkal. A szeszgőzös harag azonban hamar lecsillapodott, és másnap a szokásosnál is kedvesebb volt reggelinél – emellett mindig adott valami ajándékot, hogy kiengeszteljen minket.

Ha rosszak voltunk, apánk keze könnyen eljárt, sőt néha elővette a nadrágszíját is, de abban az időben ez így volt természetes. Mindenkinek az apja berúgott néha, és mindenkit vertek. Az egyik szomszéd előszeretettel rángatta a fia fülét, és egy olyan hajlékony husánggal szokta hajkurászni, amit előtte jól beáztatott, hogy az ütése jobban fájjon. Az ivás egyszerűen az összetartozás része volt, és senki sem akadt fenn rajta. Néha a feleségek és a gyerekek is elmentek a családfővel a Gasthausba. Mi, kölykök nagy megtiszteltetésnek éreztük, hogy egy asztalnál ülhettünk a nagyokkal, miközben süteményekkel tömtek minket. Átmehettünk a szomszéd szobába is, ahol kólát kaptunk, táblajátékokkal játszottunk, nézegettük az újságokat és a tévét. Néha éjfélig is elbámultuk a képernyőt.

Csak évek múlva jöttem rá, hogy apámnál a Gemütlichkeit [melegség, meghittség] hátterében mekkora keserűség és félelem állt. Vesztesnek érezte magát. Az ő generációja indította el a második világháborút, amit elbuktak. A háború alatt kilépett a csendőrségtől, és beállt a német hadseregbe katonai rendőrnek. Szolgált Belgiumban, Franciaországban és Észak-Afrikában, ahol maláriát kapott. Leningrádnál, a háború legvéresebb csatájában majdnem fogságba esett. Az oroszok felrobbantották az épületet, ahová az osztagával bevették magukat, és a romok három napra maguk alá temették. Eltört a gerince, és mindkét lábát eltalálta egy repeszgránát. Hónapokig tartott, míg egy lengyel kórházban annyira felépült, hogy haza tudott térni Ausztriába, ahol ismét belépett a csendőrség kötelékébe. Ki tudja, milyen sokáig gyötörték a lelki sebek mindattól, amin átment, és aminek tanúja volt? Ezeket a történeteket akkor hallottam, mikor részegen beszélgettek a barátaival, és tudtam, hogy mindez nagyon fájdalmas volt számukra. Nagyon féltek attól, hogy ide is bevonulnak az oroszok, és elviszik őket kényszermunkára Moszkva vagy Sztálingrád újjáépítéséhez. Frusztráltak voltak és dühösek. Megpróbálták elnyomni a harag és a megaláztatás érzését, de a csalódás beleivódott a lelkükbe. Azt ígérték nekik, hogy egy olyan nagyszerű, új birodalom polgárai lesznek, amelyben minden család a legnagyobb jólétben él majd. Ehelyett egy romokban álló országot kaptak – nincstelenség és éhezés lett az osztályrészük, és mindent elölről kellett kezdeniük. Itt voltak az amerikai megszállók is, ezért nem ők voltak az urak a saját földjükön. Még ennél is rosszabb volt, hogy nem volt tudták magukban feldolgozni mindazt, ami történt. Olyan traumát hordoztak magukban, amiről senki sem akart beszélgetni.

A Harmadik Birodalomnak hivatalosan is vége lett egyszer és mindenkorra. Minden köztisztviselőnek – az önkormányzati alkalmazottaknak, a pedagógusoknak, a rendőröknek és a csendőröknek – át kellett menniük egy olyan procedúrán, amit az amerikaiak nácitlanításnak neveztek. Mindenkit alaposan kikérdeztek, és a válaszokból megpróbálták kideríteni, hogy az illető milyen valószínűséggel lehetett fasiszta vagy háborús bűnös. Mindent elkoboztak, ami a náci korszakra emlékeztetett: könyveket, filmeket, plakátokat – sőt a személyes naplókat és fényképeket is. Mindent be kellett szolgáltatni, mert a háborúnak még az emlékét is el akarták törölni.

Meinhard és én csak keveset tudtunk ezekről a dolgokról. A házunkban volt egy szép képeskönyv, amit gyakran elővettünk, hogy „paposat” játsszunk. Ez a könyv volt a „biblia”, mert sokkal nagyobb volt a családi bibliánknál. Az egyikünk nyitva a másik elé tartotta, aki misét celebrált belőle. A könyv valójában egy olyan boltban kapható csináld magad album volt, amely a Harmadik Birodalom vívmányait méltatta. Részletesen tudósítottak benne a közmunkával épülő alagutakról, gátakról és utakról. Sok kép volt benne Hitlerről, bekerült néhány beszéde is, de voltak benne csodálatos hajókat, emlékműveket és a lengyelországi csatákat ábrázoló felvételek is. Minden fejezetben voltak megszámozott üres oldalak, amelyeket úgy lehetett tartalommal megtölteni, hogy el kellett menni a boltba venni valami speciális dolgot vagy háborús részvényt. Ilyenkor járt egy fotó, amit be kellett ragasztani a könyvbe a megfelelő helyre. Ha összejött a teljes gyűjtemény, meg lehetett nyerni a fődíjat. Imádtam azokat az oldalakat, amelyek nagy pályaudvarokat és gőzmozdonyokat ábrázoltak, és lenyűgözött az a felvétel, amely két férfit ábrázolt egy „pumpálós”, nyitott, vasúti kézihajtányon – számomra ez a fénykép jelképezte a szabadságot.

Meinharddal fogalmunk sem volt, mit tartunk a kezünkben, de egy napon, amikor ismét paposozni akartunk, sehol sem találtuk a könyvet, pedig mindenütt kerestük. Megkérdeztük anyánkat, nem tudja-e, mi történt vele, hiszen az volt a mi bibliánk. Csak annyit mondott, hogy muszáj volt megszabadulni tőle. Később egyszer-egyszer megkértem apámat, hogy meséljen a háborúról vagy arról, hogyan vészelte át. Mindig ugyanazt a kurta választ kaptam:

– Nincs semmi, amiről beszélhetnék.

Azt vallotta, hogy az életben a legfontosabb a fegyelem. Az otthoni napirendet semmilyen módon sem lehetett megváltoztatni. Hatkor keltünk, aztán Meinhardnak vagy nekem el kellett mennem a szomszédba tejért. Valamivel idősebb korunkban el kellett kezdenünk sportolni, és a házimunka különféle gyakorlatokkal egészült ki – például felülésekkel kellett kiérdemelni a reggelit. Mikor délután végeztünk a leckénkkel és a ház körüli kötelezettségeinkkel, akármilyen volt az időjárás, futballoznunk kellett apánkkal. Ha játék közben összekoszoltuk a ruhánkat, alaposan megkaptuk érte a magunkét.

Apám szilárd meggyőződése volt, hogy az agynak is kell a gyakorlás. A vasárnapi mise után családi kirándulásokra vitt minket. Rendezvényekre jártunk a környékbeli falvakba, színdarabokat néztünk meg, vagy elmentünk vele a csendőrzenekari előadásokra. Mikor este hazaértünk, legalább tíz oldalon le kellett írnunk, hogy mit láttunk aznap. Apám megnézte az irományainkat, pirossal kijavítgatta, és ha valamit elrontottunk, azt ötvenszer le kellett írnunk helyesen is.

Nagyon szerettem apámat, és olyan akartam lenni, mint ő. Egészen kicsi koromban egyszer felvettem az egyenruháját, és felálltam benne a tükör előtti székre. A kabát majdnem a lábamig ért, a sapka pedig lecsúszott az orromig.

Ugyanakkor apámnak nem volt türelme a problémáink iránt. Ha bicikliért könyörögtünk, azt mondta, keressük meg az árát magunk. Sohasem éreztem magam elég okosnak, erősnek vagy ügyesnek mellette. Mindig és mindenre azt mondta, hogy ezt jobban is lehetne csinálni. Másokat talán porba sújtottak volna az elvárásai, de a rám parancsolt fegyelmet leráztam magamról, és ebből merítettem motivációt.

Meinharddal nagyon közel álltunk egymáshoz. 18 éves koromig egy szobában aludtunk. Akkor beálltam katonának, de a mai napig szeretem, ha valaki szuszog mellettem a szobában addig, míg el nem alszom.

Ugyanúgy versenyt csináltunk mindenből, mint minden más fiú. Mindig megpróbáltuk lepipálni egymást, hogy elbüszkélkedhessünk vele apánknak, aki maga is benne volt minden erőpróbában. Mindenféle dolgot kitalált, amiben összemérhettük az erőnket a bátyámmal. A velünk egykorú fiúk többségénél nagyobbak voltunk, de én egy évvel fiatalabb voltam, ezért általában Meinhard győzött.

Folyton azon törtem a fejem, miben múlhatnám felül. Az volt a gyenge pontja, hogy félt a sötétben. Tízéves korában kijárta a helyi elemi iskolát, és a szüleim beíratták a grazi Hauptschuléba, ahova mindennap el kellett buszoznia. A buszmegálló húszpercnyire volt a házunktól. Meinhardnak az volt a legnagyobb problémája, hogy az iskolai elfoglaltsága sokáig tartott, és a téli rövidebb napokon jóval naplemente után érkezett meg a busszal, ezért sötétben kellett hazabotorkálnia. Mivel egyedül nagyon félt, mindig ki kellett elé mennem.

Valójában én is féltem, ami nem csoda, hiszen még csak kilencéves voltam. Nem volt utcai világítás, ezért Thalban koromsötétek voltak az éjszakák. A földutakat olyan sűrű fenyves övezte, mint a Grimm-mesékben, de nálunk nappal is sötét volt. Én is ezeken a szörnyű meséken nőttem fel – a gyerekeimnek egyiket sem olvasnám fel, de akkoriban ez a kultúra része volt. Mindegyik történetben volt egy szörny, egy farkas vagy boszorkány, aki ártani akart a gyerekeknek. Apám munkája csak táplálta a félelmeinket. Néha magával vitt minket, amikor egy tolvajt vagy gyilkost üldözött. Odamentünk, mondjuk, egy mezőn magányosan álló szénapajtához, ahol nekünk őrséget kellett állnunk, míg ő elővette a pisztolyát, és bement átkutatni a pajtát. Néha azzal jött haza a szolgálatból, hogy az embereivel elfogta ezt vagy azt a veszedelmes bűnözőt, mi pedig átrohantunk a fogdába, hogy jól megnézzük magunknak a székhez erősen odakötözött fickót.

Már a buszmegállóhoz vezető út is nehéz volt. A gyalogösvény a romokon át, majd az erdőszélen haladt lefelé. Az egyik este az ösvény kellős közepén jártam, miközben folyamatosan figyeltem, nem les-e rám valamilyen erdei veszedelem, mikor hirtelen ott termett előttem a semmiből egy férfi az úton. A gyér holdfényben csak az alakja látszott és a szeme csillogása. Nagyot sikoltottam és kővé dermedtem – aztán kiderült, hogy csak az egyik helybéli napszámos tartott hazafelé velem ellenkező irányba, de ha kobold lett volna, biztosan elhurcolhatott volna magával.

Dacoltam a félelmemmel, mert meg akartam mutatni, hogy én vagyok az erősebb. Nagyon fontos volt számomra, hogy lássák: én bátor vagyok, Meinhard pedig még akkor sem az, ha egy évvel és tizennégy nappal idősebb nálam.

Az eltökéltség eléggé jövedelmező volt, mert apám öt schillinget adott minden héten, amiért kijártam Meinhardt elé. Anyám arra használta ki a rettenthetetlenségemet, hogy engem küldött el a hetivásárra, ahová sötét erdőkön át vezetett az út. A bevásárlásokért is öt schilling járt, amit örömmel fogadtam, mert elfagylaltozhattam, vagy vehettem rajta egy újabb bélyeget a gyűjteményembe.

A dolognak azonban hátránya is volt: a szüleim jobban pátyolgatták a félős Meinhardot, és kevesebbet törődtek velem. 1956 nyarán elküldtek dolgozni a keresztanyámhoz, a bátyámat pedig otthon tartották. Nem mondom, tetszett a fizikai munka, de megkeseredett a szám íze, mikor arra mentem haza, hogy a szüleim elvitték magukkal Meinhardot egy bécsi kirándulásra, engem pedig otthon hagytak.

Később lassacskán szétváltak az útjaink. Én az újságokban főleg a sportrovatokat nézegettem és a sportolók nevét memorizálgattam, a bátyám pedig a Der Spiegelt bújta szenvedélyesen, a Time magazin ottani megfelelőjét. Bemagolta a világ összes országának a lélekszámát, megtanulta a fővárosok neveit, bebiflázta a Föld összes nagy folyójának fontosabb adatait. Fejből fújta a periódusos rendszert és egy rakás molekula képletét. A tények fanatikusa volt, és állandóan azért nyaggatta apánkat, hogy tegye próbára a tudását. Közben egyre jobban elidegenedett a fizikai munkától. Nem tetszett neki, ha be kellett piszkítani a kezét. Fejébe vette, hogy fehér ingben jár iskolába. Anyám neki nem szólt egy szót sem, csak nekem panaszkodott:

– Már abból is elegem volt, hogy apád fehér ingeit mossam, most meg az övéit is moshatom.

A család hamarosan eldöntötte, hogy a bátyámból értelmiségi lesz, lehetőleg mérnök, belőlem pedig kétkezi munkás, mivel nem féltem munkával bepiszkítani a kezem. Tetszett volna nekik, ha elmentem volna műszerésznek vagy bútorkészítőnek, de az is szóba jött, hogy rendőr legyek, mint az apám.

Az én fejemben azonban egészen más járt. Valahogy megfogant bennem a gondolat, hogy Amerikába kell mennem. Semmi konkrétum, csak… Amerika. Nem tudom, mi váltotta ki. Lehet, hogy el akartam menekülni a thali élet mindennapi vesződségeitől vagy apám vasszigora elől, de az is lehet, hogy egyszerűen többet akartam látni a világból Graznál, ahová ötödiktől kezdve iskolába jártam. A falunk után Graz valóságos világváros volt az autókkal, a nagy áruházakkal és a széles utakkal. Ott sem voltak amerikaiak, de a kultúrájuk már elkezdett beszivárogni a miénkbe. Minden gyerek indiános-cowboyost játszott. A tankönyveinkben sok kép volt az amerikai városokról, utakról, és elég sokat megtanultunk Amerikáról az iskolában vetített, szemcsés fekete-fehér filmekből is.

Még ennél is fontosabb volt, hogy tudtuk: Amerika a biztonságunk záloga. Ausztriában a saját bőrünkön éreztük a hidegháborút. A krízis legkisebb jelére apámnak fognia kellett a hátizsákját, mert elvezényelték a tőlünk 80 kilométerre levő magyar határhoz. Amikor 1956-ban a szovjetek leverték a magyar forradalmat, sok száz magyar menekült biztonságára kellett vigyáznia. Átmeneti táborokat állított fel, és segített nekik eljutni oda, ahová szerettek volna. Voltak, akik Kanadába tartottak, mások Ausztriában akartak maradni, és természetesen sokan szerettek volna eljutni Amerikába is. Az embereivel rengeteget dolgozott a magyar családokkal, és gyakran minket is magával vitt, hogy segítsünk – mondjuk kiosztani köztük az élelmet –, ami mély nyomokat hagyott bennem.

A világról sokat tudtunk meg a NonStop Kinóban, a Graz központjában álló, főként filmhíradókat vetítő filmszínházban is. Mindennap az aznapi egyórás anyagot vetítették megállás nélkül. Először mindig híreket adtak a világból, ezután következett Miki egér vagy egy másik rajzfilm, majd a helyi üzletek reklámjai, aztán zene, és ez ismétlődött újra és újra. A NonStop nem volt drága – csak néhány schilling –, és mindennap új csodákat tartogatott: Elvis Presley, Eisenhower-beszédek, hatalmas repülőgépekről, csillogó amerikai autócsodákról és filmsztárokról szóló bejátszások. Még ma is emlékszem ezekre a filmekre. Voltak unalmasabbak is, amikre oda se figyeltem – például az 1956-os szuezi krízisre sem.

A filmhíradóknál is nagyobb benyomást tettek rám az amerikai filmek. A legeslegelső, amit Meinharddal láttunk, egy Tarzan-film volt Johnny Weismüllerrel. Azt hittem, mindjárt ránk ugrik a vászonról. Lenyűgözött az ötlet, hogy valaki fáról fára szökell, ért az állatok nyelvén, de még ennél is jobban tetszett a történet Jane-nel. Azt gondoltam, hogy így egész jól el lehetne éldegélni. A bátyámmal később többször is megnéztük.

A két kedvenc mozink egymással szemben állt Graz legnépszerűbb vásárlóutcájában. Többnyire westernfilmeket adtak, de voltak vígjátékok és drámák is. Az egyetlen problémát a keményen betartott korhatárok jelentették. A bejáratnál mindig állt egy rendőr, akinek ellenőriznie kellett a nézők életkorát. Egy 13 éven felülieknek szánt Elvis-mozira könnyen bejutottunk, de szinte az összes kedvenc – western, gladiátoros és háborús – filmünket 16 éven felülieknek vetítették, ami már kemény dió volt. Néha megvártuk a pénztárnál, míg elkezdődik a film, a nagylelkű pénztáros pedig intett a fejével, hogy lankad a rend őrének a figyelme, de az is előfordult, hogy a hátsó bejáraton osontam be.

A filmszínházi kirándulásokat első vállalkozásom, az előző nyári thalerseei jégkrémáruskodás bevételeiből finanszíroztam. Thalersee egy csodálatos tó köré települt üdülőpark a Thaltól keletre fekvő, fenyvesekkel övezett hegyek között, a házunktól körülbelül ötpercnyi járásra. A tó Grazból is könnyen megközelíthető, ezért a meleg nyári napokon több ezer ember keresi fel kikapcsolódás és sportolás céljából. Délutánra általában nagyon melegük lesz, ezért amikor egyszer megláttam, milyen hosszú sor kígyózik a jégkrémárus előtt, azonnal felismertem a dologban rejlő üzleti lehetőségek. A park elég nagy volt, így ha valaki elment jégkrémért, néha akár tíz percet is kutyagolt a bódétól visszafelé a partig. Ez bőven elég volt ahhoz, hogy mire visszaér a családjához, latyakká olvadjon, amit vett. Azt találtam ki, hogy veszek néhány tucat jégkrémet, darabját egy schillingért, aztán elindulok, és három schillingért eladogatom. Előadtam az ötletemet a jégkrémárusnak, aki annyira megörült a várható extraprofitnak, hogy még egy kis hűtőkocsit is adott. Ezzel a „munkával” tisztes haszonra, körülbelül napi 150 schillingre – mintegy 6 dollárra – tettem szert, ráadásul a nyár végére szépen le is barnultam.

Semmi sem tart örökké, így az a szomorú helyzet állt elő, hogy év közben elfogyott a jégkrémárulással keresett pénz, és ez az állapot meglehetősen kellemetlen volt a számomra. Rövid tépelődés után úgy döntöttem, kéregetéssel segítem ki magam szorult helyzetemből. Kisurrantam az iskolából, elindultam a grazi utcákon, és kinéztem magamnak egy szimpatikusabb arcot. Az illető lehetett középkorú férfi, diák vagy parasztasszony, aki bevásárolni jött a városba. Odamentem hozzá, mondván:

– Elnézést kérek, de elvesztettem a pénztárcámat, és benne volt az autóbuszbérletem. Valahogyan haza kellene mennem. Nem tudna rajtam segíteni?

Volt, aki elzavart, de többnyire ez volt a válasz:

– Du bist so dumm! Hogy te milyen buta vagy! – ekkor már tudtam, hogy nyert ügyem van, és általában jött is a folytatás: – Mennyi kell?

– Öt schilling.

Mindig elkértem az illető címét, hogy vissza tudjam fizetni, de többnyire ez volt a válasz:

– Nem kell megadni, de legközelebb figyelj oda jobban!

Egyébként sem volt eszem ágában sem megadni a tartozást. A jobb napokon 100 schilling is összejött – majdnem 4 dollár. Ez már bőven elég volt játékra, mozira és úgy általában az aranyéletre.

A módszeremmel volt egy kis gond: hétköznap meglehetősen szokatlan látvány tanítási időben egy iskolás kölyök az utcán, emellett a városban sokan ismerték apámat. Elkerülhetetlen volt, hogy tudomást szerezzen a dologról, és le is buktam, mint annak a rendje. Otthon jött is a szidás, és nem maradt el a fizikai büntetés sem – ezzel vége is szakadt kéregetőkarrieremnek.

A Thalon kívüli élmények nyomán egyre többet álmodoztam, és lassan meggyőződésem lett, hogy az itteni életnél nagyobb dolgokra születtem. Tudtam, hogy biztosan lesz valami olyasmi, amiben én leszek a legjobb. Fogalmam sem volt, mi lesz ez, de hogy híres leszek, az biztos! Ehhez Amerika a legjobb ország, tehát valahogyan oda kell jutnom!

Egy tízesztendős kisfiútól nem szokatlan, ha ábrándozik, de Amerika ötlete megvilágosodással ért fel a számomra, és nagyon komolyan gondoltam, hogy odamegyek. Szerettem róla beszélni. A buszmegállóban is elmeséltem egy nálam néhány évvel idősebb lánynak.

– Hát persze, Arnold! – mondta.

A társaim már mind tudtak az álmaimról, és azt hitték, sült bolond vagyok, de ez sem állított meg abban, hogy ne beszéljek róluk a szüleimnek, a tanáraimnak és a szomszédoknak.

A Fröbelschulét nem arra találták ki, hogy ott képezzék ki a világ majdani vezetőit. Egy egyszerű Hauptschule volt, azaz általános iskola, ahol a munka világára készítették fel a tanulókat. A fiúkat és a lányokat más és más épületszárnyakban oktatták a matematika, természettudományok, földrajz, történelem, vallás, nyelvek, művészetek és néhány más tantárgy alapjaira, de nem olyan fokon, mint azokban a komolyabb középiskolákban, ahová a későbbi egyetemisták jártak. A Hauptschule után a diákok általában valamilyen szakmunkásképzőbe kerültek, beálltak kereskedőinasnak vagy mentek egyenesen dolgozni. A tanárok ezzel együtt is nagyon komolyan vették a dolgukat – elhivatottan törekedtek rá, hogy okosak legyünk, és minden lehetséges módon gazdagabbá tegyék számunkra az életet. Filmeket vetítettek, operaénekeseket hívtak meg az órákra, bevezettek minket az irodalom és a művészetek rejtelmeibe.

Engem annyira érdekelt a világ, hogy különösebben nem foglalkoztam az iskolai dolgokkal. Megtanulgattam a leckéket, elvégeztem a házi feladatokat, és meghúzódtam a középmezőnyben. Az olvasás és az írás sok fegyelmet követelt tőlem. Olyan munka volt számomra, amivel sok osztálytársam nálam sokkal könnyebben megbirkózott, ugyanakkor semmi gondom sem volt a matematikával – könnyen jegyeztem meg a számokat, és könnyen ment a fejszámolás is.

Az iskolai fegyelem pontosan olyan volt, mint az otthoni. A tanárok ütései ugyanolyan kemények voltak, mint a szüleimtől kapott taslik. Egyszer az egyik osztálytársam elemelte valakinek a tollát, amiért az iskolai lelkész úgy fejbe vágta a hittankönyvvel, hogy órákig csengett a füle. A matematikatanár egyszer úgy megütötte a padtársam tarkóját, hogy a fiú beverte az arcát a padba, és kitörött két foga. A szülői értekezletek teljesen mások voltak, mint manapság, amikor általában az a téma, hogy ne frusztráljuk a gyerekeket. Egy ilyen összejövetel akkoriban úgy zajlott, hogy a tanár kiosztott nekünk egy rakás feladatot, amiket a következő órákban meg kellett csinálnunk, mi pedig nekiálltunk. Aztán elkezdtek jönni a szülők, egyik a másik után. Jött a gazdasszony anyuka, a gyári munkás apuka, nagy tisztelettel köszöntötték a tanárt, aki halkan elbeszélgetett velük a csemetéjük tanulmányi előmeneteléről. Amikor kiderült, hogy a nebuló néha rosszalkodni is szokott, az apuka ránézett a kisfiára, odament hozzá, lekevert neki egyet, és visszament a tanárhoz. Már előre rettegtünk az ilyen fogadónapoktól.

Az apám lépteit mindig messziről megismertem a csendőrcsizmák jellegzetes, kemény koppanása miatt. Megállt egyenruhájában az ajtóban. Ezúttal a tanár üdvözölte őt nagy tisztelettel, mert ő volt a felügyelő. Leültek a katedrához, és elkezdtek beszélgetni. Apám egyszer csak rám nézett, szó nélkül odajött hozzám, bal kézzel belekapaszkodott a hajamba, a jobbal pedig lekevert egy irgalmatlanul nagy nyaklevest, majd ugyanúgy szó nélkül visszament a tanárhoz.

Kemény idők voltak, de akkoriban ez volt a normális. Az élet is kemény volt – például a fogászok sem használtak érzéstelenítőt. Aki abban a zord környezetben felnőtt, megtanulta elviselni a fizikai fájdalmakat.

Meinhard 14 éves korában rászokott arra, hogy ha valami nem tetszett neki otthon, elindult világgá.

– Megint elmegyek – mondta –, de senkinek egy szót sem! – azzal bepakolt némi ruhaneműt a hátizsákjába, kislisszolt a házból és eltűnt.

Anyám majd’ eszét vesztette az aggódástól, miközben apám felhívta a kollégáit a környékbeli csendőrségeken, hogy kerítsék elő a csemetéjét – igencsak résen kellett lennie annak a lázadó szellemű ifjoncnak, akinek az apja csendőrfőnök volt!

A bátyám rendszerint egy vagy két nap múlva került elő. Megjelent valamelyik rokonnál, de néha kiderült, hogy valamelyik barátjánál húzta meg magát, negyedórányira tőlünk. Elámultam azon, hogy a „világgá menéseinek” sohasem voltak következményei – lehet, hogy apám egyszerűen csak nem akarta még feszültebbé tenni a helyzetet. Elég sok Meinhardhoz hasonló szökevény gyerekkel volt dolga a munkája során ahhoz, hogy megtanulja, a büntetés csak elmélyítené a problémákat. Én azonban tudom, hogy minden önuralmára szüksége volt a nyugalma megőrzéséhez.

Én ennél sokkal szervezettebben képzeltem el az otthonom elhagyását. Kölyök fejjel azt gondoltam ki, hogy a függetlenség elnyerésének az a legbiztosabb módja, ha a saját talpamra állok, és elég pénzt kerítek elő hozzá. Bármilyen munkát elvállaltam. Ha kellett, keményen meg tudtam fogni az ásó nyelét is. Az egyik nyáron valamelyik falubeli fickó szerzett nekem egy munkát a grazi üveggyárban, ahol ő is dolgozott. Egy jókora üvegcseréphegyből lapáttal meg kellett töltenem egy kerekeken guruló ládát, át kellett tolnom a csarnokon, aztán bele kellett öntenem a tartalmát egy forró tartályba, amelyben megolvasztották az üveget. Minden nap végén fizettek.

A következő nyáron fülembe jutott, hogy a grazi fűrészmalomba keresnek munkásokat. Beraktam az iskolatáskámba némi elemózsiát, és útnak indultam. Grazban felszálltam a reménybeli munkahelyemhez induló helyi járatú buszra, majd a malomhoz érve összeszedtem a bátorságomat, és megkérdeztem, merre van a tulaj. Megmutatták, hol az irodája, én pedig iskolatáskástul bekopogtam.

– Hát neked mi kéne? – kérdezte az íróasztal mögött ülő férfi.

– Munkát keresek.

– Hány éves vagy?

– Tizennégy.

– És mit akarsz csinálni, hiszen semmihez sem értesz?

Végül kivitt az udvarra, ahol néhány férfi és nő fadarabokat lapátolt egy masinába, ami apró pozdorjává aprította a másra már használhatatlan fát.

– Ez lesz a munkahelyed – közölte a tulaj.

Azonnal munkába álltam, és a nyár végéig ott maradtam dolgozni. A másik feladatom az volt, hogy nagy fűrészporhegyekből lapáttal teherautókat rakjak meg. Összesen 1400 schillinget – körülbelül 55 dollárt – kerestem, ami abban az időben jó pénznek számított. Arra voltam a legbüszkébb, hogy suttyó kölyök létemre ugyanannyit kaptam, mint egy felnőtt férfi.

Pontosan tudtam, hogy mit kezdjek a pénzzel. Egész addigi életemben Meinhard levetett gönceiben jártam. Sohasem volt új ruhám. Akkoriban kezdtem komolyabban sportolni – az iskolai focicsapatban –, és éppen abban az évben jöttek divatba a cipzáras, műszálas anyagból készült, testhezálló melegítők. Nagyon tetszettek, és korábban már mutogattam a szüleimnek olyan képeket az újságokban, amelyeken sportolók feszítettek az új, csodálatos tréningruhákban. Azt mondták, hogy kidobott pénz. Az első dolgom az volt, hogy vettem magamnak egy ilyen melegítőt, a maradékból pedig életem első kerékpárját. Annyi pénzem nem volt, hogy újat vegyek, de Thalban volt egy ember, aki használt alkatrészekből bicikliket rakott össze, és egy ilyen járgány belefért a költségvetésembe. Otthon senkinek sem volt rajtam kívül kerékpárja. Apám az utolsó biciklijét elcserélte élelemért a háború alatt, és azóta sem vett másikat. Az enyém messze nem volt tökéletes, de a kerekek a szabadságot jelentették számomra.