A letisztult, kiérlelt, őszinte és ironikus elbeszélés egy percre sem hagyja lankadni az olvasó figyelmét. Gramellini mesterien játszik az érzelmek húrjain.

Isabella Bossi Fedrigotti, CORRIERE DELLA SERA

Gramellini könyve arra tanít bennünket, hogy szeressük magunkat valamivel jobban.

Aldo Cazzullo, SETTE

Olyan ez a könyv, mint egy megbolondult hősugárzó: hol megveszünk mellette a melegtől, hol vacog a fogunk a hidegtől.

GRAZIA

Gramellini elbeszélésmódja egyedülálló: bravúrosan csap át regényből önéletírásba, majd vissza.

Fulvio Scaglione, FAMIGLIA CRISTIANA

Erőteljes szöveg. Csontig hatol. Szíven üt.

Luciana Littizzetto, színész és író

A legjobb könyv, amit az utóbbi időkben olvastam.  Sokat elárul korunk emberéről. Tiszta szívből ajánlom mindenkinek.

Lorenzo Jovanotti, dalszövegíró

Massimo Gramellini

ÁLMODJ SZÉPEKET

Fordította Matolcsi Balázs

PARK KÖNYVKIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Massimo Gramellini: Fai bei sogni

Longanesi, Milano, 2012

Fordította Matolcsi Balázs

Második kiadás

ISBN 978-963-355-088-5

Copyright © 2012 Longanesi & C., Milano

Hungarian translation © 2013 Matolcsi Balázs

Magyar kiadás © 2014 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Francesca Leoneschi, Giovanna Ferraris/theWorldofDOT

Borítófotó © Veer

Szerkesztette Lukács Laura

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka és Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával Rochlitz Vera tervezte

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország

www.ekonyv.hu

Sokkal fontosabb annál,

amit tudunk, vagy nem tudunk,

hogy mit nem akarunk tudni.

Eric Hoffer

Mint minden évben, szilveszter napján elmentem Keresztanyuért, hogy elvigyem a mamához.

Keresztanyu jó karban lévő régi bútordarab. Egyedül él egy csupa fény lakásban, ahol krimiket olvas, és férje bekeretezett fényképeivel társalog. Időnként polcot vált, és a mama képével beszélget, leginkább rólam.

Gyanítom, a kényesebb ügyekről hallgat. Arról, hogy két feleségem volt, még ha nem is egyszerre. És hogy nem lettem ügyvéd.

Miközben fölsegítettem rá a kabátot, ő hozta szóba a regényt, melyet tőlem kapott karácsonyra.

– Ma éjjel befejeztem…

– Nem krimi, de azért tetszett?

– Persze, te írtad.

– És a mamáról szóló rész?

– Éppen erről szerettem volna veled beszélni.

– Csak ennyi benne az önéletrajzi. Egy darabka az én történetemből.

– Biztos vagy benne, hogy a te történeted?

– Miért… nem az?

– Nem egészen így történt… Drága fiacskám, van itt valami a számodra.

Matatott egy kicsit a komód fiókjainál a törpekulcsokkal, s bütykös-csomós szép kezében felbukkant egy barna boríték.

Ahogy átnyújtotta, megremegett a hangja.

– Negyven év után ideje, hogy valaki elmondja neked az igazságot.

NEGYVEN ÉVVEL EZELŐTT

I

Negyven évvel ezelőtt az év utolsó napján olyan korán ébredtem, hogy azt hittem, még álmodom. Emlékszem a mama illatára a szobámban és pongyolájára az ágyam végében. Hogy kerülhetett oda?

És még: hó az ablakpárkányon, mindenhol égnek a lámpák a lakásban, csoszogó léptek és egy megsebzett vad bömbölése.

– Neeeem!

Kacsalábra húzom föl a papucsot, de nincs idő megcserélni. Már nyikorog az ajtó, ahogy két kézzel kijjebb lököm, míg meg nem látom, a hall közepén, a karácsonyfa mellett.

Papa.

Gyermekkorom sudár tölgyfája szomorúfűzként kókadozott valami láthatatlan teher alatt két vadidegen vállán.

Bíborszín háziköntösét viselte, a mama ajándékát, függönyzsinórral az öv helyén. Rángatózott, rúgkapált, vonaglott.

Amikor észrevett, elmotyogta:

– A fiam… Legyenek szívesek, vigyék át a szomszédokhoz.

Hátrabicsaklott a feje, neki a karácsonyfának. Egy üvegszárnyú angyal megbillent, és leesett a szőnyegre.

Az ismeretlenek szótlanok voltak, de kedvesek, és átkísértek a szemközt lakó nyugdíjas házaspárhoz.

Tiglio és Palmira.

Tiglio elmaradhatatlan csíkos pizsamájának vértezete és csökönyös süketségének bástyája mögül nézett szembe az élettel. Kizárólag írásban kommunikált, de aznap reggel nem volt hajlandó válaszolni az újság szélére nagybetűkkel odafirkantott kérdéseimre.

HOL VAN

A

MAMA?

ELRA-

BOLTÁK

A

PAPÁT?

Éjszaka banditák törhettek be hozzánk… És ha azok voltak, akik a papát közrefogták?

Megjelent Palmira a bevásárlószatyrokkal.

– Apádnak fájt egy kicsit a feje, fiacskám. De már jól van. Azok ketten orvosok voltak, akik megvizsgálták.

– Hogyhogy nem volt köpenyük?

– Csak a kórházban hordják.

– És miért voltak ketten?

– A mentőorvosok mindig ketten vannak.

– Hát persze! Így ha az egyik hirtelen megbetegszik, a másik meg tudja gyógyítani. Hol a mama?

– Elment apáddal elintézni valamit.

– És mikor jön vissza?

– Nemsokára, meglátod. Kérsz egy jó meleg kakaót?

A mama híján beértem a kakaóval.

Pár órával később értem jöttek a szüleim legjobb barátai.

Giorgio és Ginetta.

Nem hiszem, hogy valaha is külön-külön gondoltam volna rájuk. Mama és papa az ő esküvőjükön ismerkedett meg, és ez a körülmény újra meg újra felcsigázta képzeletemet.

– Figyelj, mama, ha Giorgio és Ginetta elfelejtenek meghívni a lagziba, akkor is te lennél az anyukám, vagy egy másik vendég?

Fáradhatatlanul pergett a nyelvem, hiába volt csupa seb meg vágás, toldozott-foltozott, akár a mesteremberek köténye.

– Kész csoda, hogy ilyen berendezéssel a fia egyáltalán tud beszélni – mondta a gyerekorvos.

– Most már ránk férne egy újabb csoda, doktor úr: időnként egy kicsit csöndben is maradhatna – felelte a mama. – Amilyen beszélőkéje van, ügyvéd lesz belőle.

Én másképp gondoltam. A beszéd helyett inkább írni akartam. Ha úgy éreztem, valamelyik felnőtt igazságtalan velem, fenyegetően ráztam a tollat az álla alatt: – Ha nagy leszek, mindent megírok a könyvben, aminek Én, a gyerek lesz a címe!

A címen akadt még csiszolnivaló, de a könyv bombasiker lett volna.

Igazság szerint először a festéssel kacérkodtam. Hatévesen aztán megfestettem utolsó remekművemet: Mama egy fürt szőlőt eszik. A fürt kétszer akkora volt, mint a mama, a szőlőszemek, akár egy-egy gömbölyű karácsonyfadísz, a mama arca pedig ugyanolyan, mint egy szőlőszem.

Mama kifüggesztette a képet a konyhában, és büszkén mutogatta a nálunk megforduló rokonoknak. Döbbent ábrázatuk életem első egzisztenciális üzenetét hordozta: reménytelenül tehetségtelen vagyok. Szavakkal kell hát megpróbálnom lefesteni a világomat.

Giorgio és Ginetta otthonában sor került a világtörténelem legszomorúbb szilveszteri vacsorájára. Hasztalan kísérleteztem többször is a beszélgetés felélesztésével, kilenc órakor, egy tányér paradicsomos tészta meg egy aprócska natúrszelet után ágyba zavartak, tizenhárom éves fiukkal együtt.

Se egy szelet kuglóf, se egy elfogadható magyarázat. Mama és papa elment elintézni valamit, talán ugyanazt, amit reggel, talán egy másik, nem kevésbé rejtélyes dolgot. Mi meg húzhattunk azonnal aludni.

Emlékszem fogolytársam egyenletes szuszogására fölöttem az emeletes ágyon. És az éjféli tűzijáték fényeire, melyek a lazán leeresztett redőnyön át színes nyalábokat vetettek a sötét szobába.

Kuporogtam a takaró alatt, égő szemmel, szédelegve, mint a körhintán, és egyre csak azon töprengtem, miféle szörnyű gaztettet követhettem el a karácsonyi szünidőben, amiért ilyen súlyos büntetést érdemlek.

Kétszer füllentettem, egyszer visszafeleseltem a mamának, és fenékbe rúgtam Riccardót, a Juventus-drukker kissrácot a másodikról.

Nem tűntek égbekiáltó bűnnek, különösen az utolsó nem.

II

Másnap, újév napján megtudtam Giorgiótól és Ginettától, hogy a mamának hazafelé dolga végeztével be kellett ugrania a kórházba néhány vizsgálatra. Hónapok óta ez ment, folyton az elintéznivalók meg a tesztek. Ráadásul a kórházban. Ha iskolai tesztek lettek volna, megtaníthattam volna puskázni.

Elképzeltem, ahogy töri a fejét az egyik példán, amit a tanító néni a téli szünetre feladott. Egy fiú három kilométert tesz meg, és kétszáz méterenként elhagy két üveggolyót: hány golyót veszít el ezerkilencszáz méter után?

Én utáltam a métereket és kilométereket. Meg a félnótás srácot is, aki szanaszét potyogtatja az üveggolyókat, de ballag tovább, mintha mi sem történt volna.

Délután befutott a papa, hogy bevigyen a kórházba a mamához. Sudár tölgyfa volt újra.

– Előbb vegyünk virágot – javasoltam.

– Nem. Előbb beugrunk Baluhoz. Fontos mondanivalója van számunkra.

Szó se lehet róla. Balu a farkaskölykök lelkipásztora volt, a cserkészcsapaté, melybe pár hónapja jártam. Szívesen beköszönnék hozzá, de várjon a sorára. Első a mama.

Giorgio és Ginetta addig ügyeskedett, míg végül kiegyeztünk. Balu után megyünk be a kórházba, de a virágot előtte vesszük meg.

Bokornyi vörös rózsával a kezemben léptem be a parókiára.

Balu esetlen volt és jóságos, névrokonához, A dzsungel könyve barnamedvéjéhez hasonlóan. A farkaskölykök gyűléseinek otthont adó teremben fogadott minket, és rögtön a focibajnokságról kezdett beszélni. Habár Buenos Airesben született, és Torinóban élt, mint mi, Gigi Riva Cagliarijának szurkolt.

Meg akarta mutatni nekem a focistás matricáit, de a papa közbelépett.

– Majd máskor, Balu.

Balu felsóhajtott, és megkért, hogy nézzek föl a mennyezet kék krétaegére, melynek színezésében én is segédkeztem. Lapáttenyerét a vállamra tette, másik kezével meg felmutatott a krétaégboltra.

– A mama a te őrzőangyalod, tudod jól. Már egy ideje szeretett volna fölszállni a mennybe, hogy még jobban védelmezhessen téged, és tegnap magához szólította az Úr…

Mintha egy jégkanál hatolt volna be a hasamba, hogy kikanalazzon belőle mindent. Kétségbeesetten fordultam a papához a cáfolat bármiféle jelének reményében, de csak vörös szemét és fehér ajkát láttam.

– Menjünk imádkozni – mondta Balu.

– Adj, Uram, örök nyugodalmat neki, és az örök világosság fényeskedjék neki. Nyugodjék békében. Ámen.

Balu meleg hangja betöltötte az üres templomot.

Én az első padban térdepeltem, a nagy csokor piros virágot a mellkasomhoz szorítva, és bár az imádság szövegére mozgott a szám, a szívemből más szavak fakadtak.

– Rövid nyugodalmat adj a mamának, Uram. Ébreszd föl, csinálj neki egy kávét, és küldd gyorsan vissza hozzám. Ő az én anyám, világos? Vagy őt hozod vissza, vagy engem viszel föl. Válassz. De siess. Mondjuk, most becsukom a szemem, és mire kinyitom, eldöntöd. Ámen.

III

A nappaliban ravatalozták fel a mamát, és megindultak a kíváncsi szomszédság részvétlátogatásai.

Én nem akartam látni. Még mindig biztos voltam benne, hogy visszajön. Természetemből fakadóan sosem tekintettem helyrehozhatatlannak a csapásokat. A filmek közül is azok a kedvenceim, melyekben a főszereplő mindent elveszít, de a szakadék széléről visszafordul, és újrakezdi.

Csak sokkal később, már felnőttként tanultam meg nem elmenekülni a nyitott koporsók elől. És azt is akkor fedeztem föl, hogy a halottak összezsugorodnak. Mintha a csontruha pár méretnyivel összemenne, miután elköltözik a lélek.

A halottak összemennek, az élők meg kínlódnak, mint a kikosarazott udvarló. Haragszanak a világra, amiért nem szenved úgy, ahogyan ők.

Kiállhatatlanná tett a fájdalom. Ugyanúgy, mint két évvel korábban, amikor égő torokkal ébredtem a mandulaműtét után, s üvöltve zavartam el az ágyam végében összesereglett orvosokat és rokonokat: „Kifelé mindenki! Csak a mama maradhat!”

Ezúttal sem fukarkodtam a gorombaságokkal, de a látogatók ahelyett, hogy megbotránkoztak volna, megkettőzött kedvességgel válaszoltak a sértésekre.

Ki nem állhattam a búbánatos képüket, szánakozó simogatásaikat és ostoba sopánkodásukat.

Micsoda szerencsétlenség.

Ilyen fiatalon.

Szegény gyerek.

Csúf betegség.

Mintha lehetne szép is, csak mert puszta könyörületből életben hagy.

A mandulaműtét például gyönyörű szép betegség volt. A lábadozás heteit távol a dolgozatoktól, a mama fagylaltjai és titkos búvóhelyem, a Tengeralattjáró társaságában töltöttem.

Délutánonként lehúztam a redőnyt, és fordítva bebújtam az ágyba, lent volt a fejem, fönt a lábam, a párna alatt.

Egyedül hajtottam végre a merüléseket, csak a legkényesebb küldetésekre kísért el Nemecsek, a Pál utcai fiú, aki félholtan is kivonszolta magát az utcára, hogy segítse társait a döntő csatában. A mama olvasott róla nekem, és keserű könnyeim örökre megjelölték a könyv lapjait.

Mindenfelől ellenségek vették körül a Tengeralattjárót. De én, a takaró varázsleplének oltalmában, álltam a rohamokat, míg be nem nyitott a mama az uzsonnás tálcával. Képzelt világom olyan biztonságérzetet adott, melyet aztán csak az írásban leltem meg újra.

A temetés napján bezárkóztam a szobámba, és vártam, hogy elvigyék a koporsót. Leengedtem a redőnyt, fejjel lefelé bebújtam az ágyba, és beszálltam a Tengeralattjáróba, azzal a kétségbeesett elhatározással, hogy hadat üzenek az egész világnak. De nem találtam az ellenségeket. Belém költöztek mindannyian.

IV

Gyűlölni kezdtem, amiért nem tér vissza. Próbáltam nem gondolni rá, de emlékezetem erősebb volt elszántságomnál, és fáradtabb pillanataimban átvette az irányítást. Ilyenkor sodródtam az árral, az emlékek hordalékával. A csodás vajas bifsztekje. Hajának illata, ahogy átölelem. Amikor utoljára boldogok voltunk.

Az Odüsszeia ment a tévében, és engem halálra rémisztett, amint Polüphémosz küklopsz a barlang falához csapdossa Odüsszeusz bajtársait, és bekapja őket, mint a főtt tojást.

Képzeletemben Polüphémosz hangja összekeveredett a költő, Giuseppe Ungaretti rettenetes, rekedt hangjával. Minden folytatás előtt elszavalt egy részt Homérosz eposzából. Miután abbahagyta a károgást, levetítették az előző epizódok összefoglalóját, így a következő héten megint láttam a tojásos jelenetet.

A tévés vérengzésektől megcsömörlött mai gyerekek valószínűleg könnyű kis uzsonnának tekintenék a küklopsz lakomáját, én viszont éjjelente azzal a kínzó érzéssel riadtam föl álmomból, hogy Polüphémosz egyetlen szeme sóváran gusztál. Rendszerint megadtam magam a sötétséggel folytatott rövid párbaj után, és a szüleim ágyában kerestem menedéket.

Nyolcéves nagylegényhez méltatlan éjszakai vándorlásaim megszüntetése céljából a mama egy egész éjjel égő takarékos lámpát rakott az éjjeliszekrényemre. De mindannyian tudtuk, hogy végzetes lehet, ha újra meglátom a küklopszot.

Eljött az utolsó rész estéje, és még mielőtt megjelent volna a képernyőn az előző epizódok összefoglalója, a mamával együtt kimenekültem a konyhába. Szorosan átöleltem, beszívtam szőke hajának illatát, és vártam, hogy a papa jelezzen a nappaliból, elmúlt a veszély.

Más emlékeim zavarosak, zagyvák, a régebbiek makacsul meglapulnak a frissebbek alatt. Mikortól nem szeretett? Világhíres kék szemében nyár után aludt ki a tűz. Hirtelen rosszkedvűvé, komorrá vált. Ő, aki korábban mindenkivel mosolygós volt. Nyilván kifogyott a mosolytár.

Egy reggel eltűnt, hogy „elintézzen pár dolgot”. Pár nappal később jött haza, még szomorúbban. Apámmal megosztoztunk a feladaton: ő a szavaival simogatta, én simogatásokkal beszéltem hozzá. De a mamát mindkettő hidegen hagyta.

Keresztanyu, aki a legjobb barátnője volt, minden vasárnap délután eljött hozzánk a férjével, Nevio bácsival.

Repertoáromból merítve képzelt ínyencfogásokkal (Mit szólnátok egy jó varangyos lasagnéhoz?) vagy rögtönzött meccsközvetítésekkel próbáltam lekötni a férfiak figyelmét, s amikor a papa és Nevio bácsi mégis elkezdett politikáról vitatkozni, rohantam a konyhába panaszkodni.

– Senki sem figyel rám!

Keresztanyu nevetett. A mama üres tekintete viszont majdnem olyan félelmetes volt, mint Polüphémoszé.

Ekkortájt már teljes mértékben a háztartásban segédkező jóasszonytól függött.

Madamìn.

Kétgyermekes özvegyasszony lévén szükségből dolgozott, mégis úgy tűnt, mintha csakis figyelmességből tenné. Méltósága megnemesítette munkáját, személyét pedig tekintéllyel ruházta fel. Vele újra kislány volt a mama.

Szilveszter előestéjén rendkívüli hírrel rontottam be a konyhába.

– Mama, készülj, rávettem a papát, hogy vigyen el minket megnézni az új James Bondot!

Megmakacsolta magát.

– Madamìn nélkül nem megyek.

De hát én hívtam el! Ez nem elég? Én nem vagyok elég?

– Pukkadj meg – mondtam.

Pukkadj meg.

Bezárkóztam a szobámba, kétszer is ráfordítottam a kulcsot, és csak a papa dörgedelmei vettek rá, hogy ismét elfordítsam az ellenkező irányba.

A mama az egész film alatt Madamìn vállán kókadozott. 007 – Őfelsége titkosszolgálatában. Az első olyan Bond-film, amelyben Sean Connery helyett másvalaki játszotta a 007-es ügynököt.

Lehet, hogy az én mamámat is kicserélték? Mert ez már nem ő volt, megbizonyosodtam róla aznap este. Az utolsó estén.

Odahívott az ágyukhoz, és bocsánatot kért a történtekért. Megöleltük egymást, mint annak előtte, fejemet a hajába fúrtam, hogy beszippanthassam az illatát.

Úgy tűnt, újra a régi. De amint köhintett egyet, megint undokká vált. Siránkozó hangon, amit azóta még a koldusoktól sem bírok elviselni, ezredszer is megígértette velem, hogy mindenkivel rendesen fogok viselkedni. Mire én: persze, mama, jó éjszakát, most már mehetek?

– Álmodj szépeket, kicsim.

– Nem vagyok már kicsi. Nemsokára magasabb leszek nálad.

– Igen, hogyne. Magasabb és erősebb. Megígéred?

Elegem volt belőle. Söpörtem a szobámba, tiltakozásom jeléül fogmosás nélkül bújtam az ágyba, és mély, ólmos álomba zuhantam.

Az ágyamon hagyott pongyola rejtélyére Madamìn derített fényt.

Csúf Betegség felébresztette éjszaka a mamát, de ő türelmet kért tőle, épp csak amíg megigazítja a takarómat. Aztán, amikor kiment a szobámból, ottfelejtette az ágyamon a pongyoláját, és itt Madamìn elbeszélése mindig könnyekbe és szipogásba fulladt.

Sejtelmem sem volt, hogyan érezheti magát egy anya a Csúf Betegség fogságában. Biztosan elég rosszul, s bár az anyák mindenre képesek, lehetetlennek tűnt, hogy a mamának egyes-egyedül sikerülhetett volna kicsikarnia a szörnyetegtől az engedélyt a takaróigazításra.

Mese habbal, mely csekély fantáziára vallott. Vagyis a papára. El akarta hitetni velem, hogy a mama az utolsó pillanatig szeretett minket. Pedig nyilván azért lógott meg Csúf Betegséggel, mert már nem így volt.

Azt, hogy a papára ráunt, valamelyest meg tudtam érteni. De engem miért nem szeretett már?

Kegyetlenül szenved, akit nem szeretnek, de nem ő szenved a legjobban. Hanem az, akit már nem szeretnek. Egyoldalú rajongásunk tárgya pusztán nem viszonozza érzéseinket. Olyasvalamit tagad meg tőlünk, ami csak a képzeletünkben létezett. De ha a viszonzott érzelem válik viszonzatlanná, kegyetlen hirtelenséggel megszakad a közös áramkör. Az elhagyott fél úgy érzi, mintha megkóstolták és kiköpték volna, akár egy rosszízű cukorkát. Fogalma sincs, miben hibázott.

Én is ezt éreztem. Nem tudtam megtartani a mamát. Talán most egy másik gyereket keres magának, aki jobban le tudja rajzolni.

Mégis, szentül hittem, hogy visszajön. Legföljebb azzal a másik gyerekkel. Nem baj. Bármilyen megaláztatást elviseltem volna, csak visszakapjam.

V

A nagy várakozásban jól jött volna egy pótmama. De sajnos a sors kiiktatta a legfőbb jelölteket.

Emma nagyi, papa romagnai édesanyja az a fajta nő volt, aki köré számtalan legenda szövődik.  A legragyogóbb: lány korában állítólag lekevert egy jókora maflást földijének, a jövőbeli Ducének, amikor az molesztálni próbálta egy szalmakazal tetején. A történetet nagyapa terjesztette, és aki tudta, milyen könnyen eljár Emma nagyi keze, nem is kételkedhetett benne.

Egy másik alkalommal, és erre már bizonyíték is van, becsörtetett a szemközti építkezésre, és a még lisztes sodrófával hadonászva bírta rá a hajcsár építésvezetőt, hogy fizesse ki a munkások bérét. Aztán a kőműveseket is megfenyegette a sodrófával, ne merészeljék elverni a pénzt a kocsmában, hanem adják szépen haza a feleségüknek.

Harmincévesen Torinóba költözött nagyapával. Nappal portásként dolgozott, esténként meg egy pizzériában gyártott sonkás lepényeket meg tepsiben sült csicseriborsó-tésztát némi mellékesért.

Legfontosabb vagyontárgya egy bádogdoboz volt. Amint a nagyapa megkapta villamosvezetői fizetését, Emma nagyi lecsapott rá – gyanítva, hogy máskülönben borrá alakulna át a cimborák társaságában – és gyorsan elzárta a dobozba, a saját keresménye mellé.

Három kupacra osztotta a pénzt. Egy a számlákra, egy a bevásárlásra és a harmadik, a legfontosabb, a vágyaira. A nagyi megfogalmazta vágyait – mosógép, hűtőszekrény, varrógép –, és figyelte, hogyan növekszik a kupac hónapról hónapra. A család többi tagja a közelébe se mert menni a doboznak. Csak a nagyi testén keresztül férhettek volna hozzá, ez pedig, akárcsak az egyénisége, meglehetősen terebélyes volt.

Ahogy a vágyak kupaca beérett, Emma nagyi fölvette az ünneplőruháját, és elment az üzletbe. Büszke tekintetét Borsószem hercegkisasszony is megirigyelhette volna.

Egyszer, amikor egy eladó részletfizetést ajánlott neki, úgy mérte végig, mint a lisztet a sodrófáján.

– Majd bolond lennék tovább fizetni valamiért, ami már az enyém.

Emma nagyi.

Máig emlékszem hirtelen dührohamaira, nagy lapátkezére, amint elsimítja a lasagnerétegeket, és a híres cremigijére, sárga-fekete pudingszerűségére az ovális tálon, meg arra, hogy fakanállal mindig lekapargathattam a lábos oldaláról a még meleg csokoládét. A papa persze duzzogott, mert neki annak idején nem engedte meg.

Nagyapának szava sem volt mellette, olyannyira, hogy amikor meghalt, mindenki azt hitte, a nagyi majd föl sem veszi. De épp ellenkezőleg, mint annyi látszólag egyenlőtlen pár, ők is valamiféle titokzatos egyensúlyban éltek, melynek megbomlását Emma nagyi alig fél évvel élte túl. Akkor ő is eltávozott, rettenetes kínok között, melyeket a mama nemes szíve az utolsó pillanatig próbált enyhíteni.

Pedig Emma nagyi félelmetes kirohanásokat intézett szüleim házassága ellen. Azt szerette volna, ha a papa tehetősebb lányt vesz feleségül.

Hiába basáskodott fölötte az anyja, a szerelem forradalom, s kellő elszántságot kölcsönzött a papának, hogy elküldje a fenébe a nagyit, és ha már lúd, legyen kövér, nagyapát is.

– Ideje lenne, hogy a sarkadra állj, és te viseld a nadrágot ebben a házban! – ordította, mielőtt rácsapta az ajtót.

Papa és Emma nagyi sokáig fújtak egymásra. A mama békítette ki őket, azzal, hogy belement, a nagyiékhoz költözik a papával a mézeshetek után.

A kis közösség egyetlen megfellebbezhetetlen vezérelv szerint működött: teljhatalom Emma nagyinak.

A hétköznapi élet minden mozzanatát diktatórikus szabályok igazgatták. A vasárnap a tisztálkodás napja volt. De mivel a nagyi alkotmánya nem tette lehetővé a fürdőkád négyszeri megtöltését és leengedését, egy házaspár egy kád vízben fürdött, így a felét megspórolták.

Illegális bevándorlóként egy ellenséges államban a mama örökös zaklatásnak volt kitéve, ami ellen sajátos formában lázadt: feltétel nélküli szeretettel reagált rá. Nem cserébe adta a szeretetet. Adta, és kész. Természetesen, a viszonzás iránt táplált bármiféle remény vagy elvárás nélkül. A papa később sokszor fölemlegette ezt, hogy érzékeltesse, mennyivel különb volt nálam a mama.

És a nevetése is ellenállhatatlan volt. Keresztanyu mesélte, hogy az eskető pap minduntalan elakadt a szertartásban, mert az ara folyton nevetett. Ha abbahagyta a szája, folytatta a szeme, még a büszke medvét, jövendőbeli urát is megfertőzte. Így mondták ki a boldogító igent is, kacagva, mint két bolond.

A mama jelleme aláásta, a születésem meg végképp lerombolta a nagyi előítéleteit. Jó barátnők lettek, és én akkor éreztem igazán biztonságban magam, amikor sétáinkon kettejük közt lépkedhettem.

Nem úgy, mint mostanában, amikor csak férfiak lépkednek mellettem.