BÁNFFY MIKLÓS

EGY ERDÉLYI GRÓF EMLÉKIRATAI

EMLÉKEIMBŐL – HUSZONÖT ÉV

A kötet az alábbi kiadások alapján készült:

Emlékeimből, Erdélyi Szépmíves Céh, Kolozsvár, 1932

Huszonöt év, Püski Kiadó, Budapest, 1993

Utószó

Major Zoltán

Jegyzetek

Kovács Attila Zoltán

Major Zoltán

© Bánffy Katalin, 2013

© Major Zoltán, 2013

© Helikon Kiadó, 2013

A borító:

The ‘Rex’ (Colour litho), Italian School

20th century | Private Collection |.

The Bridgeman Art Library

Felelős kiadó a Helikon Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

Olvasószerkesztő Várvédy Zoltán

Borítóterv Café Design, Romanek Imre

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-574-1

www.helikon.hu

EMLÉKEIMBŐL

(1932)

KUNCZ ALADÁR EMLÉKÉNEK,

KINEK KEDVÉÉRT ÉS BIZTATÁSÁRA FOGTAM E KÖNYV MEGÍRÁSÁHOZ

AZ 1916-IKI KORONÁZÁS

I.

Kilenc felé járt az idő. Hűvös novemberi este. Néhány perccel előbb olyan volt a főváros képe, mint más háborús estéken; az utca ilyenkor a legcsöndesebb: a színházba vagy vacsorára indulók eltűnése, az esti rikkancsok elnémulása után. A járdákon néhány megkésett ember haladt el, az úttesten árva konflisló fáradt patái csattogtak. Egyéb semmi.

De ma este kilenckor váratlanul megélénkült mindenfelé. Színházakból, mozikból, még a vendéglőkből is hirtelen kisereglett a nép; halkan, szótlanul jöttek ki az emberek, sietve, és némelyek még csak most gombolgatták a felöltőjüket. Mindenki hazafelé indult. Csak egy pillanatra állt meg egy-egy csoport a napilapok hirdetőtáblájának fénylő négyszöge előtt, melyen egyetlen sürgönynek az araszos betűi sorakoztak feketén. És a háborús jelentések egyhangúságában megfáradt emberek fölfigyeltek. Ezen az estén, ebben az órában egyébre gondoltak, mint a megszokott „Höfer”-rébuszok megfejtésére, elfeledték rövid időre a növekvő nyomorúságot, a mindennapi aggódást a fronton levőkért, az epedést a fogságba esett hozzátartozókért, az elesettért való gyászt.

Mindenkin valami általános csapásnak önkéntelen és öntudatlan érzése vett erőt, valami nagy, közös aggodalom váratlan és ismeretlen jövővel szemben.

Azon a tündöklő papírtáblán Ferencz József{1} halálhíre állott. Mindenki tudta, hogy igaz, és mégis el nem hihetően hangzott. Csak erőszakkal lehetett elképzelni, hogy az, akinek trónra léptére még a legöregebb emberek sem emlékeztek, az, aki majdnem azonossá lett a magyar királyság és az osztrák–magyar monarchia fogalmával, aki legtöbb ember előtt már nem is élő és halandó embernek, hanem el nem múló szimbólumnak látszott, hogy az nincs többé. Erőszakosan kellett levonni a gyászhír következményét, azt, hogy mától fogva új uralkodó van, alig ismert fiatalember – nem többé az az öreg, mindenki előtt ismert és mégis mindig rejtélyes nagyúr, kit mindenki valami örökkévaló és soha meg nem változó legfőbb hatalomnak tudott. Annak a hírnek hallatára, amely pedig az emberi egyenlőség örök törvényét igazolta, majdnem csodálkozás vett erőt az embereken, akár a természet mindennapi rendje változott volna meg.

A főkapitányságról minden színházba, mulatóba, vendéglőbe telefonizenet röpítette a parancsot a zenének, előadásnak abbahagyására. Rendszerint későn érkezett a parancs; mindenfelől az a válasz jött, hogy már tudják, hogy a muzsika magától elnémult, az előadás megszakadt; olyan gyorsan terjedt el a gyászhír, és olyan rögtönösen határozott az egész közönség maga.

Én is így jártam. Délben már aggasztó mendemondák jártak a király válságosra fordult állapotáról, este nem mentem el az operába, mint máskor, hanem a kaszinóban maradtam, mely állandó kapcsolatban volt a miniszterelnökséggel, és ahol bizonyos volt, hogy azonnal értesülhetek, ha valamiben rendelkezni kell. A halálhír vétele után azonnal fölhívtam elsőben az operát, majd a Nemzeti Színházat. Mindkettő azt felelte, hogy már ők hallották (honnan, nem tudom), és a főrendező bejelentésére a nézőtér már ki is ürült.

Másnap borús őszi reggel köszöntött be. Valahogy tán a rendesnél is sötétebbnek látszott.

És a lapok hosszú nekrológjai, búcsúztató vezércikkei után részletek jöttek. Az utolsó órák története.

Egyszerű, szenvedélytelen dolgok, kristálytiszta és kristályhideg részletek, amilyen az egész élete volt. Utolsó percig az íróasztalánál dolgozott. Az aznapi munkáját befejezte. Az aznapra kiszabott kötelességet. Restancia nem maradt utána. Még az utolsó óráiból sem. Mielőtt lefektették, kis kulccsal gondosan bezárta azt az aktatáskát, amelyben mindennap a bizalmas iratok hozzájutottak. Végső szava is olyan egyszerű, frázis nélküli szó:

– Fáradt vagyok.

Csak ennyi. Olyan mondat, melyet az utóbbi évtizedek bármelyik estéjén elmondhatott volna ő, ki egész életében minden birodalmának legszorgalmasabb munkása volt.

A hó utolsó napján volt a temetése.

Alig érkeztem vissza onnan, alig ocsúdtam föl annak a rémes zűrzavarnak kelletlen benyomása alól, amely a Stefans-dómbeli szertartást szörnyű tolongássá változtatta, és amely annál meglepőbb volt, mert a bécsi udvartartásnak örök idők óta kicirkalmazott rendje mindenkor tökéletes volt; midőn meghívást kaptam a koronázást előkészítő értekezletre. Még aznap délelőtt, december 1-jén a Várba kellett mennem.

A miniszterelnökség várótermében gyűltünk össze. Néhány miniszter, a műemlékek bizottságának elnöke, a főkapitány-helyettes, az osztályfőnökök és előadók.

Nyomott hangulat volt. Mindenki annak a borzalmas összeütközésnek a hatása alatt állott, mely a brucki vonalon történt az éjjel. A bécsi gyors, amely zsúfolva volt azokkal, akik a temetésről tértek vissza, egy szembejövő személyvonatba futott bele. A reggeli lapokban még csak pár szavas sürgöny volt, de úgy hírlett, hogy százakra menő sebesült és vagy harminc halott esett áldozatul. Bizonyos volt már, hogy Thallóczy Lajos{2}, a kiváló történész, Bosznia magyar szervezője és Ferencz József egyik bizalmas szolgája a halottak között van. Sokaknak hozzátartozója is a vonaton lehetett, hiszen senki sem tudhatta, hogy ki melyik vonattal indult vissza Bécsből. Ezért minden újabb érkezőt kérdezve, kutatva, bár nyugalmat színlelve menten körülvettek. És minden újabb belépő újabb megdöbbentő részleteket hozott.

Fekete nap volt ez.

Komor arccal ült le mindenki a tanácskozóasztal köré, mert az az iszonyú szerencsétlenség, mely éppen az öreg király temetésének éjszakáján, a háborúnak immár harmadik évében, az új koronázás küszöbén csapott le, valami balvégzetű jóslatként hatott. Bizonyára mindenki így érezte, bár senki senkinek egy szót sem mondott róla, mintha félne attól, hogy a kiejtett szó kihívja a sorsot.

De az idő telt, és tanácskozni, rendelkezni kellett, így hát elhessegetve a szívszorongás aggodalmát az értekezlet munkához fogott. Ekkor született meg az a rendezőbizottság, mely szakonként széjjelosztotta a föladatokat. Reám, ki már négy év óta az állami színházakat vezettem, a koronázás művészeti rendezését s a koronázás külsőségeit bízták.

Rettenetes föladat volt. Sok minden okból. Elsőben karácsony előttre, majd december 28-ára, végül 30-ára tűzték ki a koronázást. Utolsó terminus ez a nap volt, minthogy a budget-törvények szentesítése miatt szükségesnek látszott, hogy a király újév előtt összes közjogainak birtokába lépjen. Tehát mindössze 26 nap. Huszonhat nap télen, fagyban, alig nyolcórányi napvilággal, háború idején, midőn csak olyan anyagokkal lehetett számolni, melyek valahol raktáron vannak, és csak azokkal a művészekkel, akik nincsenek valamelyik fronton.

A művészekkel szerencsém volt. Jobb munkatársakat nem is kívánhattam volna magamnak. Csak egyik feladatnál kerültem bajba.

Hagyományos szokás, hogy az ország a koronázáskor százezer aranyat ajándékoz az uralkodónak. Díszes láda kellett ehhez a szimbolikus ajándékhoz. (Az aranyak csak az átnyújtás idejére jelentek meg, és rögtön utána visszavándoroltak az állami bankba.) A ládát Bachruchnál{3} rendeltük meg, megtervezésére Zutt ötvöstanár vállalkozott. Szörnyű rajzokat hozott. Valami, a Fidzsi-sziget-lakókhoz méltó idomtalanságot, melyről ő azt hitte, hogy magyar stílus. Svájci ember létére így akart magyarkodni. Három-négyszer vissza kellett vetni vázlatait, mind csúnyábbnál csúnyábbak lettek. Már két hete bajlódtunk ezzel, midőn az ezüstműves kijelentette, hogy ha még aznap meg nem kapja a rajzot, nem vállalja a munkát. Mit volt mit tenni? Kénytelenségből megrajzoltam magam, a hangsúlyt két domború ezüst angyalra helyezve, melyekről tudtam, hogy Telcs Ede{4} barátom idejére és kitűnően megmintázza őket.

Zutt pedig borzasztóan megharagudott, és talán ez okozta azt, hogy visszaköltözött kedves hazájába.

A Dísz téren, azokban a bolthelyiségekben, melyekre Zala mester angyala a lábujjával mutat, helyezkedtünk el; az volt a mi központunk. Műhely is volt ez, tervező műterem és iroda is. Fűthetetlen és hideg, de a jó nagy, magas ablakok mögött mindenütt világos.

Odabenn pedig furcsa élet indult.

A leghosszabb helyiségben széles rajztáblák sorakoztak a homlokzat hosszában, melyeken az építészek, Györgyi Dénes{5}, Kós Károly{6}, Pogány{7} és olykor Lechner{8} öles rajzsínekkel pontos terveket kellett papírra vessenek, mialatt a hátuk mögött a fiatal Lehoczky{9} hatméteres címereket írt a falra. Közben a sarokban hol gipszeket öntenek, hol papier maché-t pacskoltak. A szomszéd szobában lécből összerótt csontvázakon szobrok dúcosodtak nagy sietséggel, mintha a figurák máról holnapra híznának kerekre. A terem legvégén írógép kattogott szüntelen. Nemez, posztó és bársony minták garmadái mellett, mintázni való agyagládák, plásztolinkockák{10}, gipszöntő vedrek, enyves papírlemezek között bukdácsolt az ember, míg egyik ajtótól a másikig eljutott.

Fattyúkeresztezés volt ez egy középkori boszorkánykonyha és valami szörnyen rendetlen pallérbarakk közt, és azt hiszem, ha valaki beavatatlan belépett volna, bizonyára azt hitte volna, hogy itt összezárt mániákus őrültek tanyáznak, kiknek mindegyike a maga rögeszméjét követi, rajzban elmerül, mintáz vagy kopácsol szüntelen, és senki sem törődik azzal, ami körülötte történik.

Ebben a boszorkánykonyhában én viseltem a főszakácsnak kissé komikus szerepét, ki minden fazékba belekóstol, és minden tepsibe beledugja az orrát. Nem lehetett ez másként, hiszen az egész díszítésnek a felelőssége rajtam volt, és engem szidtak volna azután (mint ahogy szidtak is), ha valami nem jól sikerült. Az egész rendezésbe egységet hozni, a koronázás minden egyes fázisának a maga fontossága szerint kellő keretet adni, ez volt a föladatom; ezért bizony bele kellett kontárkodnom mindenki mesterségébe.

Azon a négy héten teljesen annak a munkának éltem. Ezért keveset tudok arról, ami ez alatt a négy hét alatt máshol történt. Bár képviselő voltam, arról a vitáról, amely a nádorhelyettes megválasztása körül indult, személyes emlékem vajmi kevés. Így, távol állva attól a szócsatától, még csodálatosabbnak látszott az ellenzéki pártok okvetetlenkedése, amely oda csúcsosodott ki, hogy a 48-as párt a köznemesi sorból származó Tiszával{11} szemben mindenképpen egy főherceget akart megválasztani. És midőn József főherceg tiltakozott az ellen, hogy az ő nevével korteskedjenek, akkor féktelen gyűlöletükben a legváratlanabb nevekkel hozakodtak elő, igen tiszteletreméltó öreg urakéval, kik bizonyára ámulva olvasták jelöltetésüket a lapokban.

Más úton is megpróbálták akadályozni a Tisza nádori tisztét. Azt a jelszót adták ki: „Protestáns nem koronázhat!” És persze közjogászokat, történetírókat mozgósítottak a bizonyítására. Az hírlett, hogy igen-igen magas helyre is eljuttatták ezt a gondolatot, ahol bizonyára sejtették, hogy termékeny talajra talál. Végül Csernoch{12} hercegprímás döntötte el ezt a vitát, maga is Tisza mellé állván, és midőn vele szemben is katholikus érvelésekkel hozakodtak elő, állítólag ezzel torkolta le őket, mondván az ő tótos kiejtésével: „Én jobban tudom, én vágyók kardinális!” Ez ellen persze nem volt argumentum, és a vihar végleg elült.

Mindez persze mendemonda, amiről közvetlen tudomásom nincs, és mely csak mint távoli visszhang jutott el hozzám, kinek minden órája ezernyi gond és folytonos szaladgálás között folyt le. Minthogy a főbizottság kimondotta, hogy csupán a Vár területére szorítkozik a koronázási ünnepély, de a részletek nem voltak megállapítva, reám hárult az a feladat is, hogy az egyes szertartási aktusok helye iránt javaslatot tegyek.

A koronázási templom adva volt; a Szent György tér a kardvágás számára, de a nép láttára leteendő eskü helyét meg kellett találni. Úgy gondoltam, hogy a legszebb keret a Halászbástya lenne, melyet mintha erre a célra építettek volna. A főkapitány-helyettes miatt, ki e tervért merénylettől való félelmében nem vállalta a felelősséget, ez nem valósulhatott meg.

Pedig be szép lett volna!

A patkószerűen előugró szárnyak boltívei alatt a meghívott közönség, a lépcsőkön az országgyűlés és a vármegyék küldöttei tarka zászlóikkal, színes díszmagyarban, lejjebb pedig, egész a Hunyadi-szobron túl is ezernyi nép elfért volna. És fönn a közbeeső erkélyen, mindenek fölött és mindenki előtt, a kőcsipkék fehér koszorúja alatt a prímással és nádorral kétfelől: a király kezét esküre emelve. Fenséges pillanat lett volna! Felejthetetlen pillanat annak is, aki a Szent István koronájával fején oda kilépne. Lábainál a Duna, a milliós főváros, és mögötte a magyar alföld tengerszerű, végtelen síksága. Valóban ott külsőleg is a nemzet előtt tette volna le az esküt.

Miután ez a terv nem valósulhatott meg, más megoldás után kellett nézni. Így aztán a Szentháromság téri fogadalmi oszlop stílusos kiképzését ajánlottam. Ezt fogadták el, és még aznap fölvázoltam Pogány Móricnak{13} azt a baluszteres emelvényt, mely azt a barokk oszlopot elég szerencsésen egészíti ki. Azóta kőből megépítette ugyanígy; sajnos nem javította ki azt a néhány hibát, mely a hevenyészett tervbe természetes, hogy becsúszott, de amelyeket a maradandó kivitelnél korrigálni kellett volna.

A Szent György téri domb dolga könnyű volt. Csak a környező tribünök elhelyezését kellett számba venni. Megszereztük a 67-iki koronázáskor emelt domb méreteit, tágabbra szabtuk a felső teret, mivel atyámtól is és másoktól hallottam, milyen aggodalom fogta el őket, midőn Ferencz József oda egyedül fölvágtatott. Két galoppugrással fönt volt, és mind a négy vágáskor, midőn Szent István kardjával a négy világtáj felé suhintott, szürke paripája, amely tán megbokrosodott az ágyúlövések, éljenzések zajától, négyszer szökött ágaskodva föl. Mindenki, aki közelről látta, attól félhetett, hogy a korláton is átugrik a ló. Ferencz József azonban pompás lovas volt. Mesteri kézzel helyben forgatta át a tajtékzó lovat, és meg sem rezzent nyugodt, királyi tartása.

A legnagyobb és legszebb feladat azonban a templom belső díszítése volt. Lechner Jenővel középkori miniatűr képekből merítettük a díszítés motívumait, elhatározva, hogy az egész templomot sötétvörösbe öltöztetjük, hogy nyugodt háttere legyen a díszruhás tömegnek, amely majd meg fogja tölteni. A templom pillérei számára is hosszú függönyburkolást rendeltünk, mert azokon is végigkanyargott az a talán nagyon stílusos, de rettenetes nyugtalan falfestés, mely ha csupaszon marad, tűrhetetlen tarkabarkaság lett volna az egész kép. A templom építője, az öreg Schuleck{14}, kitől ezek a festések származtak, rettentően megsértődött. Fűhöz-fához szaladt, hogy minket, „vandálokat” beáruljon, botránnyal fenyegetőzött, és azt híresztelte, hogy tönkretesszük az ő remekművét. Úgy emlékszem, utolsó előtti este volt, midőn nem éppen rendeletet, de „tanácsot” kaptam, hogy a pillérburkolást hagyjuk el.

Nagy későre tudtam Lechnert megtalálni, aki nélkül nem akartam ebben intézkedni.

Az operaelőadás vége felé keresett föl az intendánsi páholyban. Azon a szűk kis pamlagocskán, amely annak hátsó fülkéjében áll, szomorkodtunk a beavatkozás fölött, s végül már-már belenyugodva a letiltásba úgy határoztunk, fölmegyünk a Várba és megnézzük, megbíráljuk utolszor ezt a dolgot.

Éjjel 11 óra volt, midőn odaértünk. Az éjszakai munkások serényen dolgoztak a gyéren világított templomban. Misztikus elfogódottság vett az embereken erőt. A csúcsos baldachinok a két trón fölött, az oltár sátra és a pillérburkolás leomló függönyei, melyek mind hosszú ráncaikkal majdnem végtelen magasságúvá varázsolták a templom hajóját, olyan gyönyörű széppé, a mindent ellepő bíborvörös bársony annyira bensőségessé és mégis magasztossá tették az egészet, hogy valóban az lett volna „vandalizmus”, ha ezt a képet megrontjuk. Elhatároztam, hogy nem változtatok rajta és vállalom a dolgot így, mert lehetetlen, hogy bárki, aki ezt látni fogja, ne igazolna minket.

És valóban, a koronázás díszítéseiből ez lett a legsikerültebb. Az, amire mindenki, aki ott volt, emlékezni fog.

A koronázást megelőző héten mind lázasabban folyt a munka, és én alig találkoztam mással, mint akivel dolgom volt. Mégis, közvetlen karácsony előtt hozzám is eljutott annak a kinevezésnek a híre és hatása, mely mintha lelohasztotta volna az embereknek a háborús világ közepette amúgy sem nagyon nagy lelkesedését. Ez Burián{15} elbocsátása és Czernin{16} külügyminiszteri kinevezése volt. Egyszerre föltámadtak azok a szóbeszédek, melyek már a háború előtt aggodalmas jövendőt jósoltak. Efef{17} szelleme mintha föltámadt volna sírjából. Az a centralista szellem, amely mindent gyűlölt, ami magyar, és amely valami szláv impériumnak a megvalósítását tűzte volt ki célul. Ennek első szószólója éppen Czernin volt, kinek egy könyve jelent meg erről – és akit az elhunyt trónörökös belső emberének és bizalmasának tudtak. Állítólag a volt trónörökös egyszer azt mondta: „Az utódomat úgy nevelem, hogy az én politikámat kövesse, a magyarok készüljenek hát el arra, hogy két emberöltőn át ezzel kell számolniok.” Ez a közismert mondás elevenedett föl hirtelen a Czernin kinevezésére, és úgy hatott, mintha az a szóbeszéd talán mégis igaz lett volna. A hatását csak külsőleg enyhítette később az, hogy Zita királyné{18} rögtön a „Pro Transylvania” segélyakció élére állott, ahogy Budapestre érkezett, azonban a szívekben a fullánk és a gyanakvás lappangva továbbra is bennmaradt.

A koronázás főpróbája az uralkodópár megérkezte után, 29-ére volt bemondva.

A király nagyon kegyesen fogadott. Azt mondta, emlékszik rám. Azzal a jóságos mosollyal mondta, amely állandóan az ajkai köré íródott, akkor is, ha hallgatott.

Rokonszenves és egyszerű modora volt.

Szépen, nyugodtan folyt le a próba, zárt ajtók mögött. Midőn egy óra múlva vége lett, és magamra maradtam: az oltár fölötti világításnak egyik 4000 gyertyás lámpája, amely láthatatlanul a szentély fölé palástként emelkedő sátorba volt szerelve, és amely a próba alatt teljes fénnyel égett, a hőségtől fölrobbant. Parányi üvegdarabok hulltak le, és az oltárt teleszórták apró, éles kristálytörmelékekkel.

Elejét kellett venni annak, hogy ilyesmi a koronázás szertartása alatt megtörténhessék. Az oltárjelenetnek, a koronázás tényének megvilágításáról lemondani nem volt szabad, és decemberben bizony lehetetlen napsütésben bizakodni, így hát a villanyszakértő tanácsára egy hüvelyk vastagságú üveglapot csiszoltak hirtelen, amely alulról teljesen elzárta azt a teret, amelyben a villanyégők voltak elhelyezve.

Ennek az intézkedésnek másnap majdhogy végzetes következése nem lett.

Az utolsó rendelkezés a koronázás előkészítésében azonban nem ez volt. Késő délután, midőn a Szent Koronát elhelyeztük a Lorette-kápolnában, vettem a hivatalos főlovászmester izenetét, hogy azonnal beszélni akar velem.

Fölkerestem őt. Előadta, hogy Őfelsége „kívánsága” szerint az a drapéria, mely a várpalota bejárata fölé van függesztve, és amely óriási angyalokkal és címerrel a vár felől lezárta a Szent György tér díszítését, levétessék, hogy őfelsége paripája attól visszatéréskor meg ne ijedjen. Azt az ellenvetést tettem, hogy ettől aligha kell félni, mert a díszítés csupán fönn, 15–20 méternyire a földtől, a monumentális kapu fölső peremén van elhelyezve, hol még ember is csak távolról láthatja meg. A főlovászmester, aki jó lóértő volt maga is, vállat vont erre, és megismételte azt, amit előbb mondott. Hát ezzel rendben voltunk. Megígértem, hogy reggelre levétetek mindent a kapuról.

De még egy kívánsága volt: a király úgy kíván a templom előtt paripájára ülni, hogy ne kelljen előbb kengyelbe tenni a lábát, és e célra csináltassak még az éjjel valami lépcsős zsámolyfélét, amelyről a lábát közvetlenül átvethesse a nyergen.

Ez már nehezebben megvalósítható parancs volt. Kétségtelen volt ugyan, hogy bármi emelvény mellé pontosan oda lehet állítani az olyan tökéletesen idomított állatot, amilyenek a bécsi Marstall lovai. De a koronázott magyar királynak a templom főbejárata előtt, az egész ünneplő sokadalom előtt kell lóra ülnie. Már most oda egy lépcsős kis emelvényt tenni, mely nyilván csak arra szolgál, hogy a király nyeregbe üljön, ez olyan szokatlan és furcsa megoldás lett volna, amely nálunk, annyi lovasember szemében bizonyára előnytelen magyarázatokra adott volna okot. Így tehát más megoldást kellett találni. Megbeszélve gyorsan a művezető építőmesterrel összecsaptunk hát egy alacsony, gárgyaszerű falacskát, mely a járda szélén, a kapu baldachinja mindkét oldalán húzódott el jobbra és balra is, és ebben volt aztán belülről néhány lépcsőfok elrejtve. Ez is elég szokatlan volt, de a közönség úgy vette, hogy a törpe fal a templom elzárására szolgál.

Rettentően hevenyészett dolog volt ez, de elkészült mégis, mivel nem lévén fagy, a beton valahogy megkötött reggelre.

Későn tértem haza. Alig aludtam egy keveset, mert másnap már nagyon korán a templomban akartam lenni, minden utolsó részletet még egyszer átvizsgálni.

Alig múlt el hajnali négy óra, amikor elhajtattam hazulról.

A koromsötét város élettelen volt. Semmi hang, semmi nesz. Csak a fiákerlovak lépése csattogott egyedül a bakacsin éjjelben, csak egy-egy lámpa pislogott itt-ott… Mennyi fény, mennyi dísz, mennyi pompa vonul ma föl! Magam is arannyal kihányt díszmagyarban. És kihajolva a kocsiablakon önkéntelen ahhoz a sok ezer testvéremhez szállott el a gondolatom, kik odakinn a lövészárkokban, sárban, hóban töltik el ezt a hideg, nedves téli éjszakát.

{1} 1916. november 21.

{2} Thallóczy Lajos (Buda, 1856. december 8.–Herceghalom, 1916. december 1.) történész, a Magyar Tudományos Akadémia tagja, a Magyar Történelmi Társulat elnöke, politikus

{3} Bachruch Károly (királykúti) (Budapest, 1850–Budapest, 1926) ötvös, iparművész. I. Ferenc József a magyar nemességet „királykúti” előnévvel adományozta neki

{4} Telcs Ede (eredetileg Teltsch, néha helytelenül Telsch) (Baja, 1872. május 12.–Budapest, 1948. július 18.) szobrász-éremművész

{5} Györgyi Dénes (Budapest, 1886. április 25–Balatonalmádi, 1961. november 22.) építész, a Györgyi-Giergl művészcsalád tagja. Az Iparművészeti Főiskola rektora 1943-ban.

{6} Kós Károly (eredetileg Kosch) (Temesvár, 1883. december 16.–Kolozsvár, 1977. augusztus 25.) építész, író, grafikus, könyvtervező, szerkesztő, könyvkiadó, tanár, politikus

{7} Pogány Móric (Nagyenyed, 1878. augusztus 13.–Budapest, 1942. július 4.) építész, urbanista, egyetemi tanár, grafikusművész

{8} Lechner Jenő (Budapest, 1878. augusztus 23.–Budapest, 1962. február 26.) építész, építészettörténeti író

{9} Személyére vonatkozóan nem rendelkezünk információval

{10} agyag

{11} Szegedi és borosjenői gróf Tisza István (Pest, 1861. április 22.–Budapest, 1918. október 31.) politikus, miniszterelnök, az MTA tagja

{12} Csernoch János (Szakolca, 1852. június 18.–Esztergom, 1927. július 25.) esztergomi érsek, bíboros-hercegprímás

{13} Pogány Móric (Nagyenyed, 1878. augusztus 13.–Budapest, 1942. július 4.) építész, egyetemi tanár, grafikusművész

{14} Schulek Frigyes (Pest, 1841. november 19.–Balatonlelle, 1919. szeptember 5.) építész, műegyetemi tanár, az MTA tagja

{15} Rajeci gróf Burián István (Stomfa, 1851. január 16.–Bécs, 1922. október 20.) diplomata, politikus, az Osztrák–Magyar Monarchia közös külügy- és közös pénzügyminisztere

{16} Czernin, Ottokar (1872–1932) cseh származású diplomata, külügyminiszter. 1913 és 1916 között bukaresti követkent megpróbálta megakadályozni Románia hadbalépését. IV. Károly trónralépése után közös külügyminiszter lett.

{17} Efef-nek (F. F.) Ferenc Ferdinánd trónörököst hívták

{18} Zita magyar és cseh királyné, osztrák császárné (Viareggio, 1892. május 9.–Zizers, 1989. március 14.), Bourbon-házból származó pármai hercegnő, házassága révén 1916–1918 között Ausztria császárnéja, Magyarország és Csehország királynéja, IV. Károly magyar király hitvese. Az Osztrák–Magyar Monarchia összeomlása után előbb svájci, majd madeirai száműzetésbe kényszerült férjével és gyermekeivel. Férjét elkísérte a második visszatérési kísérlet alkalmával. A második világháború alatt átköltözött az amerikai kontinensre, ahonnan csak élete utolsó éveiben tért vissza.