GARY CHAPMAN

GARY CHAPMAN

Harmat Kiadó

Budapest, 2013

This book was first published in the United States by Northfield Publishing,

820 N. LaSalle Blvd., Chicago, IL 60610

 with the title Things I Wish I’d Known Before We Got Married,

copyright © 2010 by Gary Chapman.

Translated by permission.

Hungarian edition © 2010 by Harmat Kiadó

All rights reserved. Minden jog fenntartva.

Fordította: Szilágyi Zsófia

BEVEZETÉS

Bárcsak tudtam volna…

Az egyetemen az egyik szakom az antropológia volt, és azóta is – több mint negyven éve – érdeklődéssel tanulmányozom a különböző emberi kultúrákat. Vizsgálódásaim egyik konklúziója, hogy minden társadalom alapját a férfi és a nő közötti házasság képezi. A felnőtté válást követően az emberek többsége házasságot köt. Az Egyesült Államokban több mint kétmillió házasság köttetik évente, azaz több mint négymillió ember válaszol igennel arra a bizonyos kérdésre. Természetesen a párok szinte kivétel nélkül arra készülnek, hogy „boldogan élnek, míg meg nem halnak”. Senki sem köt házasságot azért, hogy megkeserítse a maga vagy a házastársa életét. Ennek ellenére a válások aránya a nyugati kultúrában megközelíti az ötven százalékot, és a legtöbb válást a házasságok első hét évében mondják ki.

Senki sem azzal a szándékkal köt házasságot, hogy aztán később elváljon. A válások oka abban keresendő, hogy a párok nem készülnek fel kellően a házasságra, és nem képesek összehangoltan együttműködni kapcsolatuk sikere érdekében. Különös, hogy az élet minden egyéb területén felismerjük a tanulás fontosságát, de azt nem vesszük figyelembe, hogy a házasság is komoly felkészülést igényel. A legtöbb ember éveken át készül a hivatására, arra azonban alig fordít energiát, hogy felkészüljön a házasságra. Így nincs abban semmi meglepő, hogy általában sokkal sikeresebbek vagyunk szakmai téren, mint a boldog házasélet kialakításában.

A házasságkötés az egyik legnagyobb horderejű döntés, amelyet életünk során hozunk. Sokan mégis úgy vetik bele magukat a házasságba, hogy szinte egyáltalán nem tájékozódnak azzal kapcsolatban, hogy mi teheti sikeressé az együttélést. A párok nagy része sokkal nagyobb figyelmet szentel az esküvő előkészületeinek, mint az utána következő éveknek, pedig az esküvő csupán néhány óráig tart, a házasság viszont – reményeink szerint – életünk végéig.

Ez a könyv nem arról szól, hogy miként tervezzük meg az esküvőnket. Könyvemben a sikeres házasság alapjairól lesz szó. Immár harmincöt éve folytatok házassági tanácsadást olyan párokkal, akiknek a boldog házasságról szőtt álmaik helyébe a tornyosuló mosatlan, a kifizetésre váró számlák, a szorongató munkahelyi határidők, valamint a síró gyerekek hétköznapi valósága lépett. A tanácsadásnak és a kitartó munkának köszönhetően sokuknak rendbe jött a házassága, ami mélységes hálával tölt el.

Meggyőződésem, hogy ezek a házaspárok küzdelmeik nagy részét elkerülhették volna, ha alaposabban felkészülnek a házasságra. Éppen ezért döntöttem úgy, hogy megírom ezt a könyvet. Szeretném, ha olvasóim tanulnának az itt leírt esetekből, hiszen sokkal kevesebb fájdalommal jár mások hibáiból okulni, mint a sajátunkból. Azt kívánom, hogy mindenki olyan szeretetteljes, támogató és boldog házasságban élhessen, amilyenre vágyik. Ehhez azonban nem elég csupán házasságot kötni. Időt kell szánnunk arra, hogy megismerjük és alkalmazzuk azokat az elveket, amelyek lehetővé teszik, hogy valóban ilyen legyen a házasságunk.

Mindazok, akik társra vágynak, könyvemből útmutatást meríthetnek arra nézve, hogy miként készülhetnek fel a párválasztásra. Azoknak a pároknak, akik kapcsolatuk elején állnak, és még nem jegyezték el egymást, a könyv segít annak eldöntésében, hogy érdemes-e elkötelezniük magukat egymás mellett. Az eljegyzett párok pedig megvizsgálhatják kapcsolatuk alapjait, és elsajátíthatják azokat a képességeket, amelyekre a sikeres házasság felépítéséhez szükségük lesz.

Ha visszatekintek házasságom első éveire, azt kívánom, bárcsak annak idején elmondta volna nekem valaki azokat a dolgokat, amelyekről ebben a könyvben szó lesz. Bizonyára megfogadtam volna a tanácsokat. Ám az én generációmban még ismeretlen volt a házasságra való felkészülés fogalma. Bízom benne, hogy a házassággal kapcsolatos felismeréseim sok párnak segítenek abban, hogy elkerüljék azokat a csalódásokat és fájdalmakat, amelyeket a feleségemmel, Karolynnal átéltünk házasságunk első éveiben.

Ezt a könyvet nem elég elolvasni, ki is kell próbálni a benne írottakat. A házasságra való felkészülés legjobb módja, ha elgondolkodunk a könyvben felvetett kérdésekről, és őszintén elbeszélgetünk az egyes témákkal kapcsolatos érzéseinkről és gondolatainkról, miközben egymás véleményét tiszteletben tartva működőképes megoldásokat keresünk a különbözőségeinkre. Ha azt képzeljük, hogy a könyvben említett problémákkal mi nem fogunk találkozni, és az egymás iránt táplált érzelmeink majd minden bajon átsegítenek, akkor csalódás vár ránk. Azt kívánom, hogy a párok annak tudatában készüljenek fel a házasságra, hogy ez lesz egész életükben a legfontosabb emberi kapcsolatuk. Ha teljes figyelemmel és odaadással tesszük meg az előkészületeket, akkor a legjobb úton haladunk afelé, hogy a boldog házasságról szőtt álmaink valóra váljanak.

A www.startmarriageright.com címen található honlap1 hasznos olvasnivalókat kínál a házasságra való felkészülésről és az életre szóló, sikeres házasság felépítéséről. A legtöbbjük ingyenesen hozzáférhető, ajánlom mindenkinek. Ne feledjük, az esküvő csak a kezdet!

Gary Chapman

1

BÁRCSAK TUDTAM VOLNA...

…hogy a szerelem

nem elég biztos alap

a jó házassághoz

Bármilyen nyilvánvalónak tűnik is a fenti megállapítás, én annak idején mégsem voltam vele tisztában. Soha nem olvastam házassággal kapcsolatos könyveket, így nem voltam felkészülve a valóságra. Csak azt tudtam, hogy úgy odavagyok Karolynért, ahogyan korábban egyetlen más lányért sem. A mennyekben éreztem magam a csókjaitól. Beleborzongtam, ha hosszabb szünet után találkoztunk. Mindent szerettem vele kapcsolatban: a külsejét, ahogyan beszélt, a barna szeme pedig valósággal elbűvölt. Még az anyját is szerettem, sőt felajánlottam neki, hogy kifestem a házát, csak hogy a lánya tudomására hozzam, mennyire fontos ő számomra. El sem tudtam képzelni, hogy létezhet nála csodálatosabb lény a föld hátán. Azt hiszem, ő is ugyanígy érzett irántam.

Ilyen érzések és gondolatok töltöttek el mindkettőnket, és minden vágyunk az volt, hogy életünk végéig boldoggá tegyük egymást. Ehelyett azonban alig hat hónappal az esküvőnk után mindketten gyötrelmesen éreztük magunkat. Soha nem gondoltuk, hogy ilyen boldogtalanok lehetünk. A felhőtlen öröm tovatűnt, és a helyét megbántottság, harag és csalódottság vette át. Erre egyáltalán nem számítottunk, amikor „egymásba szerettünk”. Azt hittük, hogy az egymás iránt táplált gyengéd érzelmeink és odaadásunk egész életünket végigkíséri.

Az utóbbi harminc évben több száz párnak tartottam házasságra felkészítő tanácsadást, és világossá vált számomra, hogy legtöbbjüknek ugyanolyan kevés fogalma van a szerelemről, mint annak idején nekünk. Az első tanácsadás alkalmával általában megkérdezem a pároktól, hogy miért akarnak összeházasodni. Sokféle okot szoktak felsorolni, de az adu ász mindig szerepel: „Mert szeretjük egymást.” „Ezt hogy értik?” – teszem fel ilyenkor a tisztességtelen kérdést, általános megdöbbenést keltve. Amikor felocsúdnak, olyasmit felelnek, hogy mély érzéseket táplálnak egymás iránt, ami már jó ideje tart, és valamiképpen különbözik attól, amit a korábbi partnereik iránt éreztek. Közben egymásra néznek és nevetgélnek. „Jaj, hát tudja…” – mondják. Ennyi év után azt hiszem, valóban tudom – afelől azonban kétségeim vannak, hogy ők is tudják. Attól tartok, ők is éppen úgy vannak a szerelemmel, mint mi Karolynnal az esküvőnk előtt. De azóta megtanultam, hogy a szerelem önmagában nem elég biztos alap a jó házassághoz.

Nemrégiben telefonált egy fiatalember, és felkért, hogy közelgő esküvőjén én vezessem a szertartást. Amikor az esküvő időpontjáról érdeklődtem, kiderült, hogy alig egy hét múlva kerül sor a házasságkötésre. Elmondtam neki, hogy általában hat–nyolc alkalmas tanácsadást szoktam tartani a házasulandó pároknak. „Őszintén szólva, nem hiszem, hogy tanácsadásra szorulunk. Valóban szeretjük egymást, és nem gondolom, hogy problémáink adódnának” – hangzott az ismerős válasz. Mosolyogtam, de a szívem mélyén megkönnyeztem a szerelem illúziójának következő kárvallottjait.

Gyakran használjuk a „szerelembe esés” kifejezést. Amikor ezt hallom, mindig egy őserdei vadászat jut eszembe: a vadászok ásnak egy mély gödröt a kiszemelt állat szokásos útvonalán a víz felé, majd befedik ágakkal és levelekkel. Aztán amikor a szerencsétlen pára arra megy, hogy igyon, beleesik a verembe, ahonnan nincs menekvés.

Valahogy így vagyunk a szerelemmel is: végezzük napi rutinunkat, amikor egyszer csak szembetalálkozunk „a nagy Ő”-vel, és szerelembe esünk. Semmit sem tehetünk ellene, egyszerűen csak megtörténik velünk. Úgy érezzük, ő az, akivel össze akarjuk kötni az életünket. Elmondjuk a barátainknak, és mivel ők is hozzánk hasonlóan gondolkodnak, egyetértenek velünk: ha valóban szerelmesek vagyunk egymásba, akkor itt az ideje, hogy házasságot kössünk.

Gyakran elsiklunk a tény felett, hogy intellektuális, társas vagy lelki szempontból fényévnyi távolság választ el minket egymástól. Ellentétesek a céljaink és az értékrendünk, de nincs mit tenni, szerelmesek vagyunk. A szerelemnek ebből a felfogásából fakad az a tragikus jelenség, hogy a párok alig egyévi házasság után a házassági tanácsadó karosszékében ülve kijelentik, hogy már nem szeretik egymást, és készen állnak a válásra, hiszen nincs az az épeszű ember, aki azt várná tőlük, hogy együtt maradjanak, ha elmúlt a nagy érzés.

Ha beköszönt „a bizsergés”

A magam részéről a fent leírt érzelmi élményt bizsergésnek nevezem. Az ellenkező nem valamelyik képviselője iránt egyszer csak pezsgő, bizsergető melegséget kezdünk érezni. Ez a borzongás késztet arra minket, hogy randevúzzunk. Van úgy, hogy már az első találkozás alkalmával elmúlik a bizsergető érzés, mert olyasmi derül ki a másik félről, ami egyszerűen kioltja bennünk ezt az érzést. Amikor legközelebb felhív, már nincs kedvünk a randevúhoz. Másvalakivel azonban minél többször találkozunk, annál hevesebb borzongás kerít hatalmába. Hamarosan éjjel-nappal csak ő jár az eszünkben, valósággal epekedünk érte. Őt látjuk a legcsodálatosabb, legizgalmasabb embernek, akit valaha ismertünk. Legszívesebben minden percben együtt lennénk vele, és arról álmodozunk, hogy a hátralévő életünket földöntúli boldogságban töltjük majd együtt.

A félreértések elkerülése végett szeretném tisztázni, hogy a borzongás igenis fontos, és jó, ha sokáig megmarad. Viszont nem nyújt kellő alapot a jó házassághoz. Ezzel nem akarom azt mondani, hogy helyes lenne, ha a bizsergető érzések nélkül kötnénk házasságot. A lázas izgalom, a borzongás, a feltétel nélküli elfogadás érzése és az érintésből fakadó izgatottság a hab a tortán. De a hab torta nélkül nem az igazi. Ahhoz, hogy felelősséggel dönthessünk a házasságkötésről, ugyanolyan súllyal kell mérlegelnünk sok egyéb szempontot, amelyekről szó lesz ebben a könyvben.

A szerelem az érzelmi megszállottság állapota, de be kell látnunk, hogy az érzelmek változnak, és a megszállottság sem tart örökké. A kutatások szerint a szerelmi rögeszme átlagosan két évig tart.2 Némelyeknél valamivel hosszabb, másoknál rövidebb ideig – az átlag azonban két év. Amikor aztán leszállunk az érzelmi magaslatról, az életnek azok a vonatkozásai, amelyeket euforikus állapotunkban figyelmen kívül hagytunk, visszanyerik jelentőségüket. Egyre nyilvánvalóbbá válik a különbözőségünk, és azon kapjuk magunkat, hogy veszekszünk azzal az emberrel, akit korábban tökéletesnek hittünk. Ekkor már a saját bőrünkön is tapasztaljuk, hogy a szerelem nem biztosít elég alapot a jó házassághoz.

Azoknak a pároknak, akik együtt járnak, és talán már az esküvőt tervezgetik, azt tanácsolom, hogy olvassák el közösen a könyv függelékét és a hozzá fűzött kérdéssort. Meggyőződésem, hogy az együtt járás időszaka arra való, hogy a partnerek alaposan megismerjék egymást, és felmérjék, hogy vajon megvan-e köztük a kellő összhang életük különböző – értelmi, érzelmi, társas és egyéb – területein. Csak ezt követően dönthetnek felelősen arról, hogy összekötik-e az életüket vagy sem. A függelékben található feladatsor kérdései segítenek egymás jobb megismerésében és a kapcsolat alapjainak átgondolásában.

1. Egy nullától tízig terjedő skálán hányassal osztályoznánk a partnerünk iránt érzett „bizsergést”?

2. Mit gondolunk, meddig tarthat még az euforikus érzés, ha a borzongás átlagos időtartama két év?

3. Milyen mértékben illünk össze a következő területeken?

• intellektuális párbeszéd

• az érzelmeink kordában tartása

• társas érdeklődés

• spirituális egység

• közös értékrend

4. A függelékben további kérdéseket találhatunk, amelyek segítik a téma alaposabb átgondolását.

Jegyzetek

1. A könyvben említett internetes honlapokat angolul tudó olvasóink figyelmébe ajánljuk. (A szerk.)

2. Dorothy Tennov: Love and Limerence (New York, Stein and Day, 1972), 142. o.