Bosnyák Viktória

TÜNDÉRBOSZORKÁNY

Bosnyák Viktória

TÜNDÉRBOSZORKÁNY

Regény fiúknak és lányoknak

Budapest

Szöveg © Bosnyák Viktória, 2013

A 14. fejezetben található verset  Benesóczky László (9 éves) írta

www.kolibrikiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

A borítót és a könyvtervet Maros Krisztina készítette

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5450-39-6

Sárinak és Dórinak,

illetve

Dórinak és Sárinak

ELŐSZÓ

amelynek célja, hogy az író először szóljon, és amit szokás átugrani.

Kérlek, ne tedd (csak ha muszáj)!

Szia, Andi! Szia, Bandi! Szia, Fanni! Szia…

Igazad van. Ez így nem lesz jó. Pedig nagyon szeretnélek köszönteni Téged, hisz az ember nem kezd csak úgy ukmukfukk ismeretlenekhez beszélni, nehogy a végén bolondnak nézzék. No de egyelőre nem a végén, hanem az elején tartunk a könyvnek, s e néhány sor után egy dologban már meg is egyezhetünk: te vagy az OLVASÓ! Igazam van? Na ugye!

Hát szerinted én ki vagyok? Jól gondolod! Az író. Nem furcsa, hogy Te tudod a nevemet (láthattad a borítón), én viszont nem tudom a Tiédet? Pedig kíváncsi lennék rá. Még az is lehet, hogy soraimat egy nagymama, dédnagypapa vagy üknagynéni olvassa, akkor meg igazán udvariatlan dolog tegeződnöm. (Kérem szépen, tessék nekem megbocsátani!)

Nos, akárki vagy is, fiú, lány, kicsi, nagy, örömmel üdvözöllek, mert fontos, hogy megtudjad, mi történt. Én már tudom. Ez különös szerencse, de mondhatnánk azt is, praktikus, hiszen csak így írhatom le Neked. (Különben ki kellene találnom valamit, az meg ugye nem felelne meg a valóságnak.)

Világos, hogy ha még sokáig húzom-halasztom a történet elkezdését, hamarosan leteszed a könyvet, mondván, hogy unalmas. Ezért csak egyetlen utolsó kérdést engedj meg nekem! Tehát: ha iskolás vagy, ugye van könyvtáros néni a sulitokban? Mindjárt sejtettem! Hogy miért érdekel? Kezdj bele a könyvbe, s garantálom, hogy kiderül. (Én csak tudom. Én írtam.)

1. FEJEZET

amelyben a történet elkezdődik (most meglepődtél, igaz?), s amelyet ha sikerül jól megírnom, talán a másodikat is elolvasod

– A macska rúgja meg! A darázs csípje meg! Azt a rézfánfütyülőjét! A rozsdás kiskésit neki! – morgolódott magában, no nem egy hírneves néprajzkutató, hanem egy sápadt, vézna, tízéves fiú. Szívesen bemutatom Neked, ugyanis ő a történet főszereplője. A neve Jóhegyi Laci. Szeptember elsejét írunk, hétfőt, s hősünk útban van az iskola felé. Most már sejted, miért motyog magában? Enyhén szólva dühös.

Miért beszél ilyen furcsán? Miért nem mondja egyszerűen, hogy „A fene egye meg azt a hülye iskolát!?” – kérdezed Te. Ezzel mindjárt a lényegre tapintottál. Laci ugyanis bármennyire hétköznapinak tűnő fiú, mégsem olyan, mint a többiek. (Például a Te osztályodban a verekedős Dani vagy az a fiús Eszter.)

Laci állandóan olvas. Nem szeret focizni, társasozni, tévézni, számítógépes játékokkal játszani. Már elsőbe is úgy érkezett, hogy folyékonyan olvasott. Örült is Marika néni, hogy ilyen okos gyerek van az osztályában. Annál nagyobb volt a csalódása, amikor Laciból egy fia értelmes választ sem tudott kihúzni. Lacinak ugyanis mindegy, hogy matek-, környezet- vagy énekóra van, az ő gondolatai az éppen félbehagyott könyv körül forognak. Ezért nem tud olyan egyszerűen és érthetően beszélni, mint Te.

Nem is kell már Neked elmagyaráznom, miért sápadt a fiú tíz hét vakáció után. Talán nem sütött volna a nap idén nyáron? Sütött bizony, de nem Jóhegyi Laci sápadt arcára. S amikor nagymamája így sápítozott az elsötétített gyerekszobában:

– Kicsi szívem, drágaságom, egy kis napsütésre lenne szükséged! – mit csinált ez a gézengúz? Kaján vigyorral húzta elő az ágy alól az erre az esetre odakészített Arany János-kötetet, és homlokáról a képzeletbeli izzadságcsöppeket törölgetve felolvasta:

Ég a napmelegtől a kopár szík sarja,

tikkadt szöcskenyájak legelésznek rajta…

– Elég lesz, Nagyika? Vagy folytassam? De akkor talán be kellene kenni magam valami naptejjel.

Jóhegyi néni csak legyintett, mint az iskolaszünet kezdete óta már annyiszor, és sóhajtva kiment a konyhába. De nem ám a csúztól vagy a reumától sóhajtozott, mint azt a nagymamák szokták! Vali néni, Jóhegyi nagymama még csak most ment nyugdíjba, s igen jól bírta magát, táncolni is eljárt a nagypapával. A sóhajtozás oka sokkal inkább az volt, hogy imádott unokája még evés idejére sem teszi le a könyvet, s olvasás közben csak előre szeletelt kenyérből készült háromszögletű szendvicset hajlandó enni. Ezt tavaly vezette be, amikor a szendvics feltalálójáról, a háromszáz évvel ezelőtt élt Sandwich lordról olvasott.

– Olyan sovány a kis szentem! – panaszkodott Vali néni a nagypapának. – Nem eszik semmit egész nyáron, csak párizsis szendvicset, szalámis szendvicset, sonkás szendvicset.

– Mért nem teszel rendes ebédet a kenyér közé? – javasolta a nagypapa, aki igen gyakorlatias ember, ezért azt is hozzátette: – Levessel a helyedben nem kísérleteznék.

Attól a naptól kezdve (pontosabban másnaptól, július 14-étől) Laci ilyesmiket ebédelt: krumplipürés, fasírtos szendvics, rizses húsos szendvics, hortobágyi palacsintás szendvics. Nem sorolom fel az egész nyári étlapot, gondolom, érted már.

– Hogy én milyen boldog vagyok! – lelkendezett a nagymama ma reggel, amikor Laci felvette az év végi ünneplőnadrágját, s az nem esett le róla. – Na ugye! – mondta büszkén Vili bácsinak, a nagypapának. – Csak sikerült felhizlalnom egy kicsit!

Arról azért „elfelejtett” beszámolni, hogy egyszer Vili bácsi praktikus tanácsa ellenére megpróbálkozott a csülkös bablevessel. Gondolta, ha kicsit sűrűbb a rántás, nem lesz baj belőle. Hát lett. Az volt az egyetlen ebéd, aminél feltűnt Lacinak, hogy nem a szokásos, sonkás, szalámis vagy párizsis szendvicset eszi olvasás közben. Persze akkor sem az ebéd íze lett gyanús a fiúnak, hanem az háborította fel, hogy a leves meg ráadásul az egyik csipetke rácsöppent, illetve rácsippent a könyvére.

– Mordizomadta! – slattyogott Laci az iskola felé.

Mondd csak, veled előfordult már, hogy slattyogtál? Ha igen, kérlek, idézd fel magadban, milyen is volt a kedved. Se rózsás, se tulipántos, sokkal inkább kaktuszos, igaz? Nos, Laci így bandukolt, baktatott ezen a verőfényes reggelen. Amikor az Augusztus cukrászda elé ért, savanyú ábrázattal nézett fel a cégtáblára, melyen ez állt: Augusztus-torta egész évben gusztusos!!!

– Augusztus! – mormogott Laci a nem létező bajsza alatt. – Hol van már az augusztus! Szeptember van! Csókolom! – köszönt oda illendően Augusztin mesternek, aki éppen kinézett cukrászműhelye ablakán. A mester intett, és felhangosította a kisrádiót, amit akkurátusan a polchoz kötözve tartott, nehogy beleessen a csokikrémbe, tésztába.

– Ez a mai nap slágere, igaz, öcsi? – kacsintott Augusztin úr. – De nehéz az iskolatáska… Jó kis dal.

Laci biccentett, és továbbvonszolódott.

– Micsoda buggyant, bárgyú szöveg! – morgott magában. – Mintha a táska súlya jelentené a tanuló számára a legnagyobb gondot. Én szívesen cipelnék háromszor, nem, négyszer vagy ötször ekkora terhet is, csak mehetnék az ellenkező irányba.

Mire a fiú idáig jutott gondolataiban, el is érkezett a Békés utcába az iskola elé. Körülnézett, no nem azért, hogy átkeljen a zebrán, elvégre így épp a megfelelő oldalon állt, hanem azért, hogy felmérje a terepet. Hátha megúszhatja valahogy a mai napot. Ekkor autó állt meg az orra előtt, és két jókedvű lány ugrott ki belőle. – Szia, Laci! – rikkantották. Nem beszélnek mindig egyszerre, bár ikrek, s az ikrekről sok furcsa dolgot hisznek az emberek. Egyszerűen azért köszöntek egyszerre, mert egyszerre látták meg barátjukat, Lacit.

Gyorsan leírom, ki is ez a két lány, még mielőtt Laci válaszolhatna, utána ugyanis nem lesz rá időm, mert hamarosan mind a hárman bemennek az iskolába.

Ők tehát Lengyel Dóri és Sári. Tízévesek. Laci egyetlen, azaz kettetlen barátai az osztályban. Ha Te ikrekre gondolsz, ugye két teljesen egyforma ember jelenik meg lelki szemeid előtt? Két tojás. No, ők nem ilyenek. Sári és Dóri kétpetéjű ikrek, tehát nem egyformák. Igaz, mindketten kedvesek, okosak, kék szeműek, de ezzel fel is soroltam összes hasonlóságukat. Dóri szőke, imád csacsogni, de valljuk be, egy csöppet sértődős. Sári haja barna, göndör (hiába igyekszik percenként lelapítani), tele van energiával, s állandóan valami találmányon jár az esze. Amikor jóban vannak, egyformán öltöznek. Ha nagyon összevesznek, tetőtől talpig különböző a ruhájuk, még a hajukat is máshogy fésülik aznap. Ma mindketten fehér blúzban, kék szoknyában vannak, ami ilyenkor persze kötelező. Ebből tehát még nem tudjuk meg, mi a mai ábra. Az azonban biztató jel, s ezt Laci is tudja, hogy hajukat egyformán fogták lófarokba, és egyforma világoskék csatot viselnek. (No, most már jöhet a válasz.)

– Üdvözlet, kedves hajadonok! – köszönt vissza Laci, s egy icuripicurit felderült a képe. – Szabad lesz? – kérdezte igazi úriember módjára, és szélesre tárta a lányok előtt az iskola kapuját.

Ez ugye jól hangzott? Pedig csak a fele igaz. Mégpedig az első fele. Hiszen a kákabélű, nyápic kis lovag minden jó szándéka ellenére sem tudta egyedül kinyitni a gyönyörű, vasveretes, nehéz, faragott kaput.

– Azért köszi! – szólt Dóri mosolyogva (nem, nem gúnyos mosollyal, ahogy ezt mások tették volna), és Sárival ketten kinyitották a bejárati ajtót. Persze nekik könnyű. Egy fejjel magasabbak Lacinál, és egész nyáron sportoltak.

Bent már nagy volt a tolongás. A lányok közrefogták Lacit, nehogy egy nagyobb fiú elsöpörje. Barátjuk hálásan baktatott közöttük. Mindig így közlekedtek, amikor együtt voltak. Sáriék tudták, hogy az erősebb fiúk szívesen el-elgáncsolják a kis véznákat. Persze Lacinak ezt a világ minden kincséért sem vallották volna be.

– Tudod, imádjuk a szimmetriát – magyarázták, ha valaki megkérdezte, miért mindig így járnak hármasban.

– Tiszteletem! – állt meg egy pillanatra Laci az első emeleti lépcsőfordulóban. Szeretnéd tudni, kinek köszönt? Hát Zrumeczky Dezsőnek.