OWEN LAUKKANEN

Profi munka

OWEN LAUKKANEN

Profi munka

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2012 by Owen Laukkanen

Hungarian translation © Mente Éva, 2014

ISBN 978-963-293-333-7

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1. FEJEZET

Highland Park. A Chicago elegáns elővárosa felé közeledő vonat csikorogva lassított. Mindjárt beérnek az állomásra. Martin Warner megnézte az óráját. Háromnegyed hét. Igaz, kicsit késő van, de nem tragikus. Még épp kényelmesen meg tud vacsorázni a meccsig. A Bulls játszik, azt biztosan a srácok is meg akarják nézni, és majd csak a közvetítés végén lesznek hajlandók ágyba bújni…

A vonat hangosan fékezett. Warner gondolatban már a vacsoráról – egy gőzölgő lasagnéről és egy jó pohár hideg sörről – ábrándozott, na meg arról, hogy ha Leanne nem túlságosan fáradt, elalvás előtt esetleg még valami egyébre is sor kerülhet.

A félhomályos peronra lépve arcát megcsapta a csípős októberi hideg és a Michigan-tó felől érkező jeges, télies szél. Önkéntelenül megborzongott, és fázósan begombolkozott, mint a többiek, ugyanúgy, mint a Chicagóból a nap végén a kertvárosba hazatérő, többi magafajta, elegáns, márkás öltönyt és nyakkendőt, valamint ezerdolláros aktatáskát viselő figura, akik pillanatnyilag mind ugyanoda igyekeztek – haza, a meleg lakásba, a vacsoraasztal mellé.

Warner az állomásról kitóduló tömeggel együtt a parkolóház felé vette az irányt. Lexusa a garázs túlsó végében állt, így mire odaért, a többiek lassanként el-elmaradoztak mellőle, míg végül teljesen egyedül baktatott tovább. A parkoló végében megállt a járdán, és végigjáratta a szemét a közelben várakozó autókon, vajon hol is hagyta a sajátját; de hiába, a pislákoló lámpafényben sehol sem találta. Megfordult, hogy alaposabban körülnézzen. Ekkor vette észre, hogy egy furgon, egy kis fehér Ford, ráállt a kocsijára. Hát ezért nem látta.

Nyilván nagyon elfáradtam, gondolta. Megkerülte a furgont, elővette a zsebéből a kulcsot, és megnyomta a távirányítót. A jól ismert csipogó hangra máris nyitotta volna az ajtót, amikor valaki megszólította.

– Nahát! Martin Warner! Te vagy az, Marty? – kérdezte egy vidáman, micsoda-véletlen!-stílusban csicsergő, fiatalos női hang a háta mögött. Warner letette a táskáját, és mosolyogva hátranézett, vajon ki lehet a – hangja alapján remélhetőleg szép és vonzó – titokzatos hölgy. Ám amikor megfordult, a legnagyobb meglepetésére két fekete símaszkos férfit pillantott meg a furgon nyitott oldalajtaja előtt.

Egy pillanatig értetlenül bámult, ekkor azonban valaki hirtelen bekötötte a szemét, és ettől kezdve már semmit nem látott. A karjánál fogva betuszkolták a furgon rakterébe, ahol gyorsan pergő, halk párbeszédet hallott.

– Megvan? – kérdezte egy férfihang.

– Igen, rendben – felelte egy másik.

Az ajtó nagy robajjal becsapódott. A motor felpörgött, a kocsi elindult. Miközben Warner bekötött szemmel, összekötözött kézzel gubbasztott a raktérben, agyában lidérces, tudatalatti rémképek jelentek meg: saját véres, összevert és a felismerhetetlenségig eltorzult holttestét látta maga előtt.

– Mit csinálnak? Ez nem lehet igaz! Biztosan összetévesztenek valakivel! – nyöszörgött.

– Ön Martin Warner? – kérdezte ismét a nő. – Lakcíme: Linden Park Place 15., házastársa: Leanne Warner, gyermekei: Sarah és Tim Warner?

A férfi gyomra görcsbe rándult.

– A gyerekeket ne bántsák!

– Nem lesz semmi bajuk, Martin. Csak üljön szép nyugodtan, és lazítson!

– Mit akarnak tőlem? Hová visznek? – Warner fejét a hang irányába fordítva küszködött a kezét szorító kötelekkel.

– Ne izguljon! Ha odaérünk, majd mindent szép sorjában elmagyarázunk.

A furgon úgy tizenöt-húsz perc múlva lassított, beparkolt valahova, és megállt. A vezető levette a gyújtást.

– Nézz körül!

A kocsi első ajtaja kinyílt, majd becsapódott.

Egy perc múlva valaki kinyitotta a hátsó ajtót.

– Tiszta a levegő!

Warnert lábra állították, és kiterelték a furgonból.

– Nyomás!

Felsegítették néhány lépcsőfokon, végigvezették egy hosszú folyosón, majd irányt váltottak, és újabb pár lépés után letették valami ágyfélére.

– Üljön fel – mondta az előbbi férfi –, és figyeljen ide!

Warner felült, és fülelt, mi történik körülötte. Hallotta, hogy többen jönnek-mennek, járkálnak a szőnyegen, hogy valaki odébb húz egy széket, majd bezárják az ajtót, és elfordítják a kulcsot a zárban.

– Oké, Marty – szólalt meg egy harmadik, fiatalos, de határozott férfihang. – Elnézést, hogy bekötöttük a szemét. De hát jobb az óvatosság. Ha megígéri, hogy nem veszi le a kendőt, kioldozom a kezét. Áll az alku?

Warner bólintott.

– Igen.

– Viszont ha leveszi, Marty, és meglátja az arcunkat, akkor, sajnos, kénytelenek leszünk végezni magával.

Warner nagyot nyelt.

– Nem érdekel az arcuk.

Miután levették a kötelet, Warner óvatosan megdörzsölte a csuklóját. Valaki a kezébe nyomott egy poharat. Az ajkához emelte. Víz volt benne. Valóban, alaposan megszomjazott. Mohón kiitta.

– Biztosan kíváncsi, miért hoztuk ide – folytatta a harmadik hang. Warner úgy gondolta, alighanem ő a főnök.

– I… igen – bólintott.

– Roppant egyszerű. Elraboltuk, de megfelelő váltságdíj fejében szabadon engedjük. Nem akarjuk bántani, sőt, különösen kellemetlenkedni sem szeretnénk. A normális forgatókönyv szerint már holnap hazamehet.

– És a rendőrség? – kérdezte Warner. – Arra nem gondoltak?

– Nem bizony – mondta a férfi. – A rendőrséget ugyanis senki nem fogja értesíteni. Szemmel tartjuk a házát és a családját. Ne hívják a zsarukat, mert azonnal tudomást szerzünk róla. Súlyos hiba lenne…

Warner ismét nagyot nyelt.

– Jó, jó, rendben.

Valaki máris a kezébe nyomott egy telefont.

– Meglátja, nem nagy ügy – mondta a férfi. – Felhívja Leanne-t és közli, hogy jól van. Okvetlenül figyelmezteti, nehogy értesítse a rendőrséget, mert különben nem látják egymást soha többé…

– És mennyi a váltságdíj?

– Azután megmondja, hogy holnap már otthon is lehet. Mintha mi sem történt volna. Mindössze egy csekély közvetítői díjat kérünk…

– Mondja már meg, hogy mennyi!

– Hatvan rugó, Marty – mondta a férfi. – Jelöletlen húszasokban, huszonnégy órán belül. A továbbiakat majd akkor közöljük a feleségével, ha megvan a pénz.

– Hatvanezer dollár? – hápogott Warner. – Hát ez teljesen abszurd! Tavaly egész évben költöttem ennyit!

– Igen, tudjuk. Mint ahogyan azt is tudjuk, hogy az elmúlt évben egymillió dollárt keresett a tőzsdén, határidős olajügyletekkel. Igaz? Ehhez képest hatvan rugó semmiség.

Warner csodálkozva hallgatta.

– Hát ezt meg honnan tudják?

– Alaposan utánajártunk a dolgoknak, Marty.

Valaki bepötyögött egy számot a telefonba.

– Tessék, beszélhet!

2. FEJEZET

Arthur Pender az étterem ablakából bámulta az éjszakai forgalmat, a parkolóban forgolódó autókat.

– Újabb telitalálat – gondolta. – Pofonegyszerű. És legalább nem hamburgersütés…

Hétfőn, miután LaSalle felesége kifizette a váltságdíjat, Sawyer újabb furgont bérelt Kansas Cityben, és még aznap éjjel mind a négyen feljöttek Chicagóig. Hajnali négy körül értek Highland Parkba. Egy olcsó motelben szálltak meg, az autópálya mellett. Pender már egy hete nem aludt rendesen, de most végre kipihente magát.

Kedden egész nap lazítottak. A két sportrajongó egy kis bérelt Toyotával bement Chicagóba, és elcsípett egy Blackhawks meccset. Pender és Marie inkább a tóparton maradt. Nagyot sétáltak, aztán beültek vacsorázni, és talán egy kicsivel többet is ittak a kelleténél. Mindenesetre igyekeztek kihasználni, hogy végre kettesben maradtak.

A szerdai nap az előmunkálatokkal, a pontos felderítéssel és adatgyűjtéssel telt, miközben kikémlelték Warner napirendjét, rögzítették a menetrendet, a Mouse – azaz Egér – becenévre hallgató barátjuk által megszerzett számítógépes információkat ellenőrizték, és természetesen bizonyos régebbi megfigyelési módszereket is bevetettek.

Csütörtök: főpróba. Ilyenkor rendszerint már mindenki ideges, a végsőkig feszült és türelmetlen, mert az előkészületek rendben vannak, de az akcióval még várni kell. Miközben Sawyer és Mouse közelharcot vív a távkapcsolóért, Marie általában feszülten gubbaszt egy sarokban.

Pénteken, a „D-napon” aztán végre kezdetét vehette a tényleges hadművelet. Pender megint alig aludt. Az akció napján mindig rettenetesen pörög, akárcsak a karácsonyi ajándékbontást váró gyerekek. Most is annyit forgolódott és fészkelődött, hogy Marie sem tudott tőle pihenni, ezért hajnali három körül átköltözött Sawyer és Mouse szobájába, akik persze még valami akciófilmet néztek. Egy rövid időre ő is bekapcsolódott, de nemsokára elaludt a fotelben.

Reggel még hátravolt néhány fontos logisztikai lépés. A furgonnal a pályaudvari parkolóban beálltak Warner Lexusa mellé. Leanne Warnert a nap folyamán végig szemmel tartották a Toyotából, majd visszamentek a motelbe, ahol az egyik szobát előkészítették az akcióhoz. Marie bezárkózott a fürdőbe, és a tükör előtt próbálta a szövegét, Sawyer ejtőzött kicsit, Mouse tévézett. Igyekeztek lazítani.

Késő délután visszaindultak a parkolóba. Pender és Sawyer beszállt a furgonba, Mouse a Toyotában maradt, Marie a peronon várakozott. Nyugalom, figyelem, higgadt koncentráció.

Tíz perc múlva hét. A vonat befutott az állomásra. Marie a peronon Warner nyomába szegődött, és követte a parkolóba. Pender telefonon jelezte Mouse-nak, hogy tiszta a levegő. Mouse a Toyota reflektorát felvillantva adta tovább a jelet Marie-nek. Előre! Nincs visszaút! Akció indul!

Minden simán ment, pontosan a forgatókönyv szerint. Elkapták Warnert, bevitték a motelbe, és közölték vele a játékszabályokat. Miután beszélt a feleségével, végre megnyugodott egy kicsit. Mi az a hatvan rugó egy ilyen pasinak? Zsebpénz. Biztos a pincében tartja, egy befőttesüvegben…

Leanne Warner egykettőre előteremtette a váltságdíjat. Már szombat délutánra megvolt, így a csapat sok időt nyert. Bár a nő nem értesítette a rendőrséget, Mouse a biztonság kedvéért továbbra is szemmel tartotta a Toyotából.

Az asszony egy fekete Lincoln Navigator luxusterepjáróval érkezett a találkozási pontra, az utasításnak megfelelően – egyedül. A pénzt egy sporttáskában letette a megadott helyre, és a közelben, a kocsiban várakozott.

Mouse a Toyotából figyelte a helyszínt, és telefonon jelezte, hogy minden rendben. Ekkor Sawyer és Pender – mindkettő napszemüvegben, kalapjuk mélyen a szemükbe húzva – a helyszínre hajtott a furgonnal. Pender felkapta a táskát, kivette a pénzt, ellenőrizte, és megszámolta. Minden ment, mint a karikacsapás. Csupa-csupa jó öreg, használt húszdolláros. A bekötött szemű Warnert kidobták a kocsiból, és becsapták mögötte az ajtót. A furgon azonnal elhajtott, és elvegyült a délutáni forgalomban.

Profi munka volt.

Leanne Warner megadóan és pontosan tejesítette az utasításokat, tehát nyilván a furgont sem követte. Mint Mouse később beszámolt róla, ő is az ilyenkor szokásos formát hozta: az asszony odarohan a férjéhez, átkarolja, leveszi a szeméről a kendőt, hosszú, könnyes ölelés, majd a pár boldogan távozik az otthonába.

– A zsarukat felejtsék el! Egyszer s mindenkorra! Figyeljük a házat! Ha kihívják őket, visszajövünk a gyerekekért! – kötötte a lelkükre jó előre Pender, így hát a csapatnak minden bizonnyal a rendőrségtől sem kellett tartania.

Amint átlépték az államhatárt, azonnal megálltak Racine-ban, és szétosztották a pénzt. Pender húszezret félretett a költségekre – furgon, bérautó, telefonok, szálloda, élelem, benzin –, így a csapatnak negyvenezer maradt. Fejenként tízezer. Mindenkinek egyformán. Tízezer most, a Warner-féle melóért, meg tízezer a múltkoriért, Kansasben – az ebben a hónapban húszezer. A huszonöt körüli szeptemberi bevétellel együtt egész tisztességes őszi jövedelem.

A kiürített és az ujjlenyomatoktól megtisztított furgont sorsára hagyták egy waukegani raktárépület mellett, majd Pender és Sawyer egy Lake Forest-i használtautó-üzletben készpénzzel lízingelt egy újabb, GMC Savana típusú furgont. A mobilokat és az akkukat útközben bedobták a Michigan-tóba. Ezt követően a csapat Racine-ben beült egy Denny’s gyorsétterembe, hogy megtervezze a következő akciót.

– Mi lenne, ha a jövő héten Milwaukee-ban néznénk körül? – kérdezte Mouse. – Gyorsan letudhatnánk a következő melót.

– Milwaukee túl közel van. Ne maradjunk Wisconsinban, mert könnyen elkaphatnak. Inkább Minneapolist javaslom. Most még nincs túl hideg. Utána megindulhatunk lefelé, délnek. Mondjuk, Detroit érintésével. Aztán tényleg irány a tenger!

– Szuper! – mondta Marie. – Esetleg Florida?

– A Disney World! – vágta rá Mouse.

– A Disney? – kérdezte csúfondárosan Pender. – Csak nem Mickey egeret szeretnéd elrabolni?

– Végül is Mickey baromi gazdag… – tűnődött Mouse. – Ha Minnie kifizeti a váltságdíjat, életünk végéig vígan elleszünk…

Pender nevetett.

–Na, Sawyer? Mit szólsz? Legyen Florida?

Sawyer felnézett a tányérjáról. A Denny’s-nél mindig hatalmas adag Grand Slam reggelit rendelt. Bólintott.

– Jó. Én elszörfözgetek…

– Akkor Floridára! – mondta Mouse, és magasra emelte a poharát. Koccintottak, majd a sikeres munka boldog tudatában, csendben eszegettek tovább. Miután végeztek, és a pincér kihozta a számlát, Pender megköszörülte a torkát:

– Na, jó. Akkor Sawyer és Mouse, ti még ma éjjel felmentek a kocsival Minnesotába. Kerestek egy motelt, és kiválasztjátok a következő célszemélyt.

Aztán mosolyogva Marie-hez fordult:

– Mi ketten vonattal megyünk, és a srácok holnap felvesznek az állomáson.

Elővette a tárcáját, és készpénzzel fizetett.

– Jó munkát! Viszlát Minnesotában!