MAKKAI SÁNDOR

ÖRDÖGSZEKÉR

© Makkai Sándor jogutódjai, 2014

© Helikon Kiadó, 2014

A borítón:

Barcarozsnyó vára, fotó: Adrian Libotean

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

Olvasószerkesztő Várvédy Zoltán

Borítóterv Café Design, Romanek Imre

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-576-5

www.helikon.hu

ELSŐ RÉSZ

I. AZ ÁRVÁK

– Ott van Ecsed vára! – kiáltotta a főkapitány, visszafordulva nyergében a kis lovascsapat felé, amely a nádas sűrűjéből éppen kikaptatott az ingoványok közt kanyargó szilárd útra. A főkapitány kinyújtott karja a bevehetetlen erősség kibontakozó tornyaira mutatott, melyek meglepő hirtelenséggel emelkedtek fel a jövevények előtt, akiket a mérhetetlen lápok titkos útjain vezettek idáig ecsedi Báthory István országbíró emberei. Éppen ott, ahol állottak, vett egyenes irányt az út és nyújtózott el a huszárvár kapujáig. Az úton végigtekintve látni lehetett a kaput, de már a palánkot nem; azt elfedték a buja, sűrű nádrengetegek és fűzfabozótok, amelyekben biztos halál várt minden élőre, aki nem ismerte a titkos utakat. Túl, messze a kapu mögül magasan, fenyegetően emelkedtek a kővár hatalmas falai s fekete bástyái, tömören meredve az égnek.

A főkapitány leakasztotta nyakából tehénszarv-kürtjét és háromszor hatalmasan belefújt. Feleletül nyomban felharsant rá a kürtválasz a kapu feletti filagóriából, s egy minutum múlva az egyik fekete bástyáról nagyot pukkant a „hírlövő” ágyúcska.

– Várnak mán! – kiáltotta a főkapitány. – Ide hozzám, gyerekek, és előre!

Ekkorra már oldalánál is termett két apró arabs paripán ficánkolva egy fiú meg egy leány. Rajtuk kívül még négy vörös nadrágos, kék mentés, rárótollas süvegű huszár alkotta a csapatot, néhány vezeték- és málhás lóval.

A gyerekek ujjongtak és kacarásztak a vár láttára.

– Itt vagyunk, Annácska! – rikkantott a fiú, tollas bársonyfövegét magasba dobva a levegőbe s ügyesen kikapva megint. Gyönyörű gyermekarc, de már ifjúi magas és izmos termet. Igazi trónkövetelő királyfi: különös, halványbarna ábrázat, nyílt, magas homlok, hullámzó fekete haj és sűrű, parancsoló szemöldök; villogó, tüzes szemek, merész sasorr, virító, büszke száj és gőgös fejtartás. Lovának türelmetlen sarkantyúzása és szöktetése későbbi forgószelek fenyegető előjele. Szépséges üdeségében a kivételes életerő ragyogó nyilvánulása, hódító, megbűvölő manifesztációja. A szénfekete arabs lovacska oly türelmetlenül táncol alatta, mintha rögtön a történelem véres színpadára akarna szökellni vele.

A leányka mozdulatlanul ül nyergében, fiú-módon szétvetett lábakkal, fehér lovacskáját táncoltatva. Fiatalabb a másiknál, de szakasztott mása leányban. Gyermeteg, halvány arcával különös ellentétben áll erősen fejlett fiús növése és szemeinek merész villogása. A főkapitány meg a legényei titkolhatatlan gyönyörűséggel nézik a drága, szép portékákat, akiket vezetve és védelmezve hoztak át a lápokon.

– Ez hát az új otthonunk, Gábriskám! – szólt a lányka bátyjának. – Nagyszerű, elrejtett vár ez itt! Ojjé, mennyit fogok barangolni a nádasok között!

– Veszedelmes itt a barangolás, kisasszonykám! – mordult fel előrerúgatva a főkapitány. – Már mondtam, hogy a lápnak nincs feneke, és a legszebb virágos pázsint alatt is mocsár bujkál. Egy veszett lépés – s kész halál. Osztán a láp között farkas is lakik, no meg török is lappang néha.

– Ohó – kiáltott Anna nevetve –‚ majd megtanulok lőni és megismerem a lápot! Aztán Gábor is itt van, azt el ne felejtse kegyelmed, Miska bácsi! Majd együtt vadászunk, ugye, Gábriskám?

Rajongó csodálattal nézett a bátyjára.

– Jó, jó – dörmögte a fiú –‚ majd meglátjuk. Jerünk, jerünk!

Jó darabot nyargaltak előre a keményre vert úton, amelyet közvetlenül kétoldalt sűrű füzesek és nádrengetegek szegélyeztek, amikor egyszerre csak széles, csillogó vizű árok szakította meg keresztben az utat. Nagy tudománnyal volt itt kiirtva a nádas és az egész várterületet gyűrűbe foglaló árokba terelve a láp vize. A vízből pedig sűrűn állottak ki a keményre égetett karók hegyes végei.

Itt átmenni bizony nem lett volna kis dolog, kivált, ha a túlpartról Báthory puskásai vártak volna a bozótban. De az árkon széles, boronákból rótt hídlás volt átfektetve, amelyet a túlparton emelt faalkotmányról csigákkal bocsátottak alá, ha jó barát akart a várba menni. Amíg a paripák dohogva és prüsszögve átlépdeltek a hídon, Gábor és Anna gyönyörködve szemlélték ezt a csodálatos tudománnyal alkotott mesterséget. A parton egy szakasz gyalogos őrség tisztelegve fogadta őket, hatalmas vivátozással. A huszárvár alá érkeztek. Két-három karóból vert „latorkerten” át jutottak a sorompóhoz, amely a huszárvár sövényéből készített, zsindelyeresszel fedett, tapasztott palánkjából nyílott. A kapu felett az őr deszkafilagóriája emelkedett, s alatta nyílott a huszárvár bejárata. A latorkertek között tágas-szép füves térségeken legeltek a huszárlovak, egész nagy ménes, lóhátas csikósbojtárok őrizete alatt. Valami tíz ilyen bojtár vágtatott a csapat felé, hatalmas karikásdurrogtatással üdvözölve őket, melybe a harci paripák vidám nyerítése is belekurjantott. A filagóriából folyton harsogott a kürt, és a kitárt kapu előtt kétfelől sorfalat állva, csillogó díszruhákban, sapkájukat lengetve vivátozott egy huszárszakasz. Ahogy átnyargaltak a kapun, a palánk mellett hosszan húzódó házikókból nagy rajokban tolongott eléjük a huszárnépség asszonya, gyereke, szolgája, leánya. A távoli istállók és kutyaólak felől pedig a csatlósok, szolgák, pecérek szaladtak, mindent otthagyva, hogy megbámulják az érkezőket. A tarka tömeggé verődött népség igazi vásári lármával lelkesedett, kiabált, vivátozott, jajgatott, kacarászott és sikongatott, kitől ami illett és telt. Miska kapitány büszke mozdulattal parancsolt utat a tömegben; Gábor gőgösen nézett végig a sokaságon, és fejedelmi dölyffel szegte fel a fejét. Anna, mint valami kis királynő, kegyesen mosolygott és integetett. De gyorsan átnyargaltak a huszárvár tágas mezején, és elhagyták a versenyfutásra lelkesedett suhancok libegő csoportjait. Egy-két perc alatt újra egy még szélesebb vízárok partján állottak, amely a földvár bélelt palánkját övezte. Ezek már magas várfalak voltak, noha csak hatalmas boronákból, vesszőből és földből alkotva, de a két sor borona között két öles földtöltés volt keményen bedöngölve, s agyaggal tapasztott vesszőfonadékán csak porzott az ágyúgolyó, de rést nem ütött. A palánk „szigeti módra” fonott lövőlyukain a „seregbontók” karcsú csövei villogtak elő a töltött és fedett kasokból. A kapu két oldalán a palánk emeletnyi magas bástyákká szögellett ki, amelyek között a felvonóhíd csörgő-csattogó, vastag láncokon ereszkedett az árokra. A bástyák tetején álló filagóriák tömve voltak hadi néppel, onnan vivátozott le a katonaság az érkezőkre. A kapubolt alatt, a hídfőnél állott a porkoláb, mély meghajlással üdvözölve az árvákat, s négy kürtös pirosra felfújt képpel és dagadó szemekkel harsogtatta a trombitákat. A kapuközben két tarack meredt az érkezőkre, mellettük feszes vigyázzban a tűzmesterek. Átrobogva a kapubolt alatt eléjük tárult a derékvár belső képe a palánkokhoz tapasztott lakóházak, konyhák, ólak, gazdasági udvarok és konyhakertek tarka csoportozataival. A bástyák mellett őrtanyák és tiszti lakások, a tágas gyakorlótér közepén a faoszlopokon álló, orsókkal körülfoglaltatott „nyáriház”, a „henyélők helye”, a „morgószín” állottak. Az udvaron, szemközt velük a várhad válogatott csapata, nyalka ünnepi díszbe öltöztetve. Elöl két hosszú sor puskás gyaloghajdú, mögöttük két sor cifra lovas, baloldalt a pattantyúsok, jobboldalt a naszádosok egy-egy csapata; a tizedesek mindenütt egy lépéssel a sorok előtt, a hadnagyok a sorok között, középen, a sereghajtók a csapat mögött. Legelöl külön csoportban a lovas főtisztek, a zászlótartók, a kalauzok és nyomjárók.

Azt meg kell adni, hogy az árvákat nagy tisztességgel fogadták; ennek okából két öreg mozsár is ott állván kicövekelve a pattantyúsok előtt, akkorát pukkantak, hogy a vár rengett belé. A várnépség asszony- és gyermekhada sikongatott és ujjongott, a díszsereg harsány vivátozással tisztelgett, kürtök harsogtak, dobok peregtek, zászlók lengtek; a napsugár csillogó fegyvereken és cifra vitézi ruhákon tündökölt: igazi királyi fogadtatás volt ez az árvák szemében, méltó a nagy lengyel király véreihez. A gyermekek sápadt arca kigyúlt, s büszkén élvezték a hódolatot. De oly szépek is voltak, hogy mindenkit egyszerre elbűvöltek. Még a legmarconább, legsebmarta-arcúbb öreg hajdúk pofája is vigyorgásra torzult, amint apró paripáikat táncoltatva köszönetet integettek feléjük.

A sereg kitörő ujjongása között léptettek végig a gyermekek a várudvaron, a sáncokkal és újabb vízárokkal övezett legbelsőbb vár, a vár szíve, az öreg kövekből emelt, már akkor háromszáz esztendős sasfészek kapujához. A négyszögben épült erősség sarkain hatalmas, fekete kőbástyák meredeztek az égnek, a homlokfal közepén pedig, mindeniken felülemelkedve, a vigyázótorony sötétlett, ragyogó rézfedelével, mely alatt a tornyosok virrasztó erkélye futott körül a főporkoláb lakásából nyílva. Az erkélyen mennydörgött a seregdob, és lengett a vár címeres zászlója; a bástyákon hadirendben állottak a bástyások fekete posztóruhás csapatai, és a hídon a díszőrség állott mereven, mint a cövek. Így vonult be a vár szívébe Báthory Gábor és Báthory Anna, a két árva, az ezerhatszázegyedik esztendő ragyogó tavaszán.

A kövér, négyszögű udvart öreg tölgyek és fenyők hatalmas lombjai árnyékolták és szép mesterséggel alkotott illatozó virágágyak díszesítették. Ünnepélyes csend és béke uralkodott a fekete bástyák és falak ölében, csak a madarak tavaszi csattogása és trillái zengettek itt üdvözlő éneket az árvák elé. Hatalmas, csúcsíves, ólomkarikás ablakok néztek reájuk rejtelmes komolysággal a falakból, s lent tömör oszlopok sora alatt hűvös, tágas folyosó lehelt feléjük templomi hideget. De az udvaron omló aranyzuhatagként áradt a napsugár, és kék sátort borított a várra az ibolyaszínű tavaszi ég, amely felé illatozó lelküket áhítattal lehelték a virágok. A forrongó, lármás hadi élet odakünn és az ünnepélyes csend idebenn oly mély, szinte megdöbbentő ellentétben állottak, hogy a gyermekek megbabonázva és félénken tekingettek körül, mintha varázslat alá kerültek volna. A főkapitány a sötét, boltozatos lépcsőfeljáró elé vezette őket, amelynek fehér márványfokai szikrázva villogtak elő a homályból. A lépcső alján a belső várnép és cselédség egy kis csoportja várta őket tiszteletteljes csendben és alázattal.

Legelöl egy öregember állott, kerecsentollas, nyusztos süveggel a fején, nagy nyusztgalléros meggyszín díszmentében, selyemgalanddal szövött sujtásos, hosszú kék dolományban, vörös, ezüstsarkantyús csizmában, kardosan. Mellette, kissé hátrább egy öregasszony következett, fekete rásaszoknyában, öregrend klárisból fűzött övvel, sötét mentében, mely ujjatlan lévén könyökön felül bő, alul szoros, csuklóig érő vakító ingujjak fehérlettek elő a galléros selyempalástja alól. A fején hosszú fekete fátylat viselt. Mögöttük két csoportban néhány apród és fráj állott. Mihelyest odaértek, két apród mély meghajlással lépett melléjük, és megragadva a kantárszárat lesegítették őket a nyeregből. Vidáman szöktek a gyerekek a földre, s kacagva nyújtózkodtak és ropogtatták a hosszú lovaglástól fáradt tagjaikat. Minden mozdulatuk olyan egyforma volt, harmatos üdeségük, párducszerű rugékonyságuk annyira összhangzó, hogy a nyilvánvaló korkülönbség dacára ikreknek, ugyanegy lélek két testben való pompás, összevágó játékának látszottak. Az apródok bámészan felejtették rajtuk szemeiket, úgy, hogy a főkapitánynak rájuk kellett hörkennie, hogy a lovakat elvezessék.

A két öreg arcán is gyönyörködő mosoly jelent meg.

– Szerencsés jó napot adjon az Úristen kegyelmeteknek, főudvarbíró uram! – szólt Bessenyey, cordialiter kezet szorítván az öreggel. – Itt vannak a drágalátos árvák! Minden baj nélkül elhoztam őket, istennek hála! No, de ilyen bátor lelkekkel nem is nagy dolog ám átvergődni a lápokon. Csak kacagtak a fáradságon meg a veszedelmeken. No, Gábris vitéz, Anna kisasszony, előre! Ez itt nemes Macskássy Mihály uram őkegyelme, a főudvarbíró úr, meg Sára nagyasszony, az jó felesége neki!

– Isten hozta, Gábor úrfi, Anna kisasszony! Legyen áldott Őszentfelsége, hogy baj nélkül megérkezhettek! – mosolygott szívesen az öreg úr, kezet fogva velük, míg a felesége kezet csókolt mind a kettőnek, Annának az arcát is megcsókolta.

– Drága szép galambom! – mondta reszketős, öreg hangján.

– A kegyelmes úr várja kegyelmeteket, kis uram! – folytatta udvariasan meghajolva a főudvarbíró. – Engedjék meg, hogy színe elé vezethessem, mert mostantól fogva ő lesz kegyelmeteknek jó szíve indulatjából apjok helyett hatalmas és kegyelmes apjok.

– Már hajnalban leizent – folytatta Miksa bához intézve szavait –‚ hogy minden készen legyen a fogadtatásra. Kiszámította őkegyelme az utat, mert lelkével kísérte jövetelüket mindenütt. „Ha semmi baj nem történt – mondta már az este –‚ délfelé itt lesznek.” És íme, itt is vannak!

– Hála istennek! – szólt az öreg Sára néni. – Gyerünk hát, drágáim!

– Hogy van a kegyelmes úr? – kérdezte a főkapitány, megindulva előttük a lépcsőn és egyszerre meghalkítva a hangját, mintha templomba lépett volna. Az öregeknek is meghalkult a szava. A lépésük is nesztelenné lett.

– Jobban, sokkal jobban – suttogta Macskássy. – Két nap óta nem bántja úgy a köszvény. Fel is kelt őkegyelme. De panaszkodik, hogy nem ülhet lóra az idén.

– Hát bizony – mormogta Miska bá fejlógatva, és ezzel a lépcsőről befordult egy hosszú, széles, homályos folyosóra, amely szintén márványkockákkal volt kirakva s drága szőnyegekkel borítva. Az egész folyosón templomi csend és hűvösség. Anna megborzongott és visszatekintett a lépcsőre. Szeretett volna a napfényre szaladni. Gábor szeme villogva szaladt végig a falakat borító gyönyörű vadásztrófeumokon és fegyvercsoportokon. Meg is állott egy hatalmas medvebőr előtt, amely két hátulsó lábának rettenetes karmainál fogva felakasztva, szétterpeszkedve lógott lefelé a falon, és gyönyörű nagy fejében villogó vörös üvegkőszemek ragyogtak, száját eltátotta és szörnyű fogait villogtatta a homályban. Körülötte a falat fegyverek borították.

– Gyönyörű! – kiáltotta Gábor önkéntelenül, és a hangja szokatlan csengéssel verődött végig a folyosó falain.

– Csitt! – suttogta Miska bá. – Nem szabad kiáltani, kedvesem! – Majd a medvebőrt megsimogatva, hozzátette: – A kegyelmes úr lőtte le nyíllal ezt a mackót ezelőtt öt esztendővel. Egy nyíllövéssel leterítette. Akkor még olyan legény volt őkegyelme! De jerünk, jerünk, már tudja, hogy megérkeztünk.

Azonban Gábor új látnivalót fedezett fel egy mély ablakfülkében, amelynek falait cifra török ruhák és fegyverek meg lófarkos zászlók borították. Egy kis török asztalon drága arany- és ezüstedények állottak.

– Honnan kerültek? – kérdezte, most már halkan.

– Egy török rablócsapatot fojtottunk a lápba a múlt télen. Azoktól vettük el. Az úr ott kapta a nyavalyát a mocsárban, amíg egy tatár kutyával birkózott s az belevetette a hínárba. El is süllyedt volna, ha a tatár, akit birkózás közben leszúrt, a bugyogójánál fogva fenn nem akad valami bokron. Az úr belekapaszkodott, s így tartotta fenn magát, amíg nagy későre kihalászhattuk. De azóta nem egészséges többé.

– Ó, Miska bácsi! – suttogta Gábor izgatottan. – Ugye, majd engem is elvisznek törököt vadászni?

– Nono, Gábris vitéz – mosolygott az öreg harcos –‚ előbb tán csak nyúlra, aztán farkasra, majd meg a végén törökre is!

A kis vitéz arca lángba borult.

– Majd megmutatom én! Meglátja, hogy mit tudok! Úgy vívok én, mint egy igazi harcos! Nem igaz, Anna?

– De bizony, Miska bácsi! – erősítette Anna, és megint kigyúlt szemében a bátyja iránti rajongás lángja. – Gábort mindenre tanították, amit egy harcosnak tudni kell… és ő olyan bátor, mint az oroszlán!

Az öregek vidáman mosolyogtak és szeretettel nézték a két tüzes párducfiókát. Eközben a folyosó végén levő nagy, szárnyas tölgyfa ajtóhoz értek, amely előtt kardos, alabárdos őr strázsált komoly mozdulatlansággal, és mereven tisztelgett.

– Jelentsd a kegyelmes úrnak, hogy a gyermekek itt vannak! – parancsolta suttogó hangon a főkapitány.

Az őr tisztelgett és kitárta az ajtót:

– Őkegyelmessége már várja kegyelmeteket. Lépjenek be!

Lehetetlen volt észre nem venni bizonyos ünnepélyes félelmet az öregeken, amikor beléptek. Anna érezte, hogy az öreg Sára karja erősebben remeg a vállán. Még Miska bácsi zordon képére is valami megilletődés ült ki. Gábor és Anna azonban gyermeki elfogulatlansággal léptek be az ajtón. Hatalmas, hűvös, homályos, bolthajtásos terem tárult fel előttük. Fényesen ragyogó, drága faburkolat borította a padlót és félmagasságig a falakat is. Drága, süppedő prémek fogták fel a lépések neszét. A falakról marcona férfiősök és sápadt ősanyák képei tekintettek alá színes, drága, írott szőnyegek között. Hatalmas, aranyozott lámpacsillár függött a tetőről, legalábbis száz olajmécsessel; komor, tömör tölgyfa bútorok terpeszkedtek helyeiken. A gótikus ablakok ólomkarikába foglalt homályos lemezein csak alig szűrődött be a napfény. A csend pedig nyomasztó volt. Az egyik ablak fülkéjében öreg, piros bársony karosszéken hatalmas termetű, koraősz férfiú ült, pompás, sötét színű, aranysujtásos selyemruhában. Ecsedi Báthory István országbíró, az egész ország leggazdagabb és leghatalmasabb főura, aki még a királlyal is, kinek alattvalója és főhivatalnoka volt, nem egyszer, éspedig sikerrel, szállott szembe.

Az ország valamennyi főrangú családjában tudták és beszélték róla, hogy határt nem ismerő büszkeségében az országbíróságot is csak oly feltétellel fogadta el, ha eskütételre nem kell Prágába fáradnia, a császár elé. S a császár engedett, mert a Báthory pénze és katonasága döntően ponderált a magyarországi politikájában. A főúr felemelte fejét, és éles, átható tekintetét a belépőkre szegezte. Vonásai megenyhültek, és arca felderült, mert a saját gyermekifjú alakját látta ott közeledni. A gyermekek meglepően hasonlítottak hozzá; a Báthory-jelleg letörülhetetlen volt a család minden generációjáról.

A főúr mellett, az ablakfülkében, háttal az ajtónak szikár, fekete taláros alak állott. Most az is megfordult, s hosszú, szürke szakállú, aszott pergamenbőrű, szúró szemű arc tekintett a gyermekekre. Nagy fóliáns hevert előtte az asztalon. A főudvarbíró, a felesége és a főkapitány mély hódolattal köszöntötték urukat. A gyermekek Sára néni suttogó szavára meghajoltak, aztán kíváncsian pillantottak leendő apjuk arcába.

A főkapitány ekkor szalutált s halkan jelentett:

– Kegyelmes uram, alázatosan jelentem, hogy Isten Őszentfelsége kegyelméből az úrfi és a kisasszony egészségben itt vannak kegyelmed orcája előtt.

Báthory bólintott és tompán zengő hangon megszólalt:

– Hála az Úrnak! Köszönöm, Mihály uram, kegyelmednek is a hűséges szolgálatját! Lépjetek közelébb, gyermekeim!

Gábor és Anna odajárultak a főúr elé s kezet csókoltak neki. Az országbíró magához ölelte és homlokon csókolta őket. Majd Anna kipirult arcát két keze közé fogva az ablaknak fordította, hosszan nézegette, s tompa, megindult hangon szólott:

– Boldogult édesanyámat is somlyai Báthory Annának hívták, és te nagyon hasonlítasz hozzá, gyermekem. Vajha Isten benned is olyan keresztényt nevelne és olyan szent asszonyt tenne! – Újra gyöngéden mellére vonta, és megsimogatta acélkékben fényellő, gyönyörű fekete haját. A kislány megilletődötten átölelte a főúr nyakát, és megcsókolta mind a két orcáját, s boldogan kacagott.

Báthory István büszke szívét egy rohammal végérvényesen meghódította.

Most a főúr tekintete Gáborra fordult, s elégedetten nézte végig.

– Erős fiúnak látszol, gyermekem, és Isten felékesített téged a test kiválóságaival, mint valamennyi Báthoryt. Reménylem, a lelked is kiváló és erős! Örvendek, hogy az én gyermekeim lettetek! Kívánom, hogy jól érezzétek magatokat ebben az öreg barlangban, amíg békésebb napok jőnek majd, hogy nyíltabb kastélyaimban több vidámsággal és hozzátok való főúri társaságban lássalak forgolódni. Most pedig ismerkedjetek meg a tudós lelki tanító atyával, Czeglédy János urammal. Ő lesz a nevelőtök!

Csak most lehetett igazán látni, hogy ez a két gyermek mennyire egy lélek és természet. Összerezzentek, és megkeményedett, hideg arccal egyszerre fordultak a fekete taláros férfiú felé. Arcukon, szemükben, mozdulataikban titkolhatatlan ellenszenv tükröződött a leendő „nevelő” iránt. Az rájuk emelte komoly, égő fekete szemeit, melyek a bozontos szürke szemöldök alól barlangos csontüregekből izzottak elő, és mélyen döngő hangon üdvözölte őket:

– Isten hozott, gyermekeim, Gábor úrfi és Anna kisasszony. Kész vagyok titeket a tiszta evangyeliom titkaiba bevezetni. Az Úr őkegyelmessége azt óhajtaná, hogy engedelmes és szorgalmas tanulók legyetek.

Gábor egy pillanatig dacosan nézett a prédikátor szemébe, és szája gúnyosan eltorzult. De nem állhatta sokáig Czeglédy uram mozdulatlan, mély tekintetét, és a főúr felé fordulva, pirosra gyúlt arccal szólalt meg:

– Kegyelmes bátyám és apámuram! Én jobb szeretnék harcolni, mint tanulni. Eleget tanultam Váradon. Most háborús idő van, katona kell az országnak, nem tintanyaló diák… Inkább Miska bácsit adja mellém nevelőnek, hogy tanítson meg törököt vadászni!

– Ó, én is eleget tanultam már – vágott bele Anna, hátat fordítva a tudós lelki atyának. – Ha fiú lennék, bizony én is katona szeretnék lenni! De így is legalább lovagolni meg vadászni akarok! És jó volna egy táncmester is, aki megtanítson a szép lengyel táncokra!

Várakozóan néztek Báthoryra.

Mély csend lett egy pillanatra. Félénk, megzavarodott pillantások érték egymást a főudvarbíróék és a főkapitány között. Az országbíró arcán árny suhant át, és elkomorodott. Czeglédy atya egy lépést tett a gyermekek felé, és erősen Annára nézve megszólalt:

– Az úrfi még ráér a katonáskodásra. Még nagyon fiatal. Előbb a lelkét kell felfegyverezni, hogy bánni tudjon a testi fegyverekkel. Keresztyén harcost kell nevelni belőle, nem kegyetlen, vérszopó rablólovagot. Te pedig, kisasszonykám, úgy látszik, nem tudod, hogy a lengyel táncokat az ördög találta ki, hogy elbolondítsa vele az ilyen kis süldőket. Bizony, meg kell ismerned az Isten félelmét, hogy a bálványimádástól megmenekülj… Mi van a nyakadban?

Anna zavarodottan tekintett oda, ahová a prédikátor kinyújtott keze irányult, s minden szem egyszerre oda szegeződött. Heves mozdulatai közben egy vékony ezüstláncon függő Szűz Mária-érem csúszott ki kebléből, és most ott villogott a mellén. Báthory összevont szemöldökkel nézte, és így szólt, indulatában remegve:

– Kitől kaptad? Miért viseled?

De Anna nem értette meg a változás okát, és amint látta, hogy miről van szó, megkönnyebbülten kacagott fel:

– Ó, igazán azt hittem, valami rút bogár mászik a nyakamon! Ez a Mária-érem talizmán, amelyet mostohaanyámtól kaptam, mikor útra keltünk Ecsed felé. Lelkemre kötötte, hogy vigyázzak reá, mert megoltalmaz minden bajtól. Imádkozás közben fogni kell a két kezem közt, és akkor a Szűzanya kegyelmesen tekint reám! Ez az egész.

– Íme, kegyelmes uram – mondotta a prédikátor Báthoryra emelve szemeit –‚ úgy van, amint mondottam. Az úrfit pogány hitetlenségben, a kisasszonyt pápista bálványimádásban nevelték! Valóban szükséges lészen a komoly taníttatás! A Kálvinus és Béza igaz tudománya!

Báthory láthatólag elkomorodott. Kedvetlenül meredt maga elé. Majd intett a prédikátornak, hogy hallgasson. Pár pillanatnyi nyomasztó csend után azonban nyájasabb arcot öltve kezeit a gyermekek vállára tette, akiket odaintett, és csendesen így szólt:

– Valóban, édes gyermekeim, nagy szükségtek van, hogy a tudós lelki atya kegyesen oktasson meg titeket az igazság felől. Tudom, hogy nem tehettek róla, de igazság, hogy ti tévelygésben nőttetek eddig. Gábor fiam, bízom benned, hogy hajlandó lesz a szíved az evangyeliomhoz. Te pedig, Anna, meg fogod ismerni, hogy gonosz bálványozásban vagy a mostohád miatt. Az a hitvány pénz a nyakadban a lelked ára. Tedd le, gyermekem, és sohase lássam többet! Kostka Zsófia, a te lengyel asszony mostohád, aki pápista, és a lengyel táncokon jártatta az eszedet, vesztedet okozta volna. Adj hálát az Úrnak, gyermekem, hogy hozzám menekültél.

A gyermekek nagyon zavartak voltak, és látszott, hogy nem tudják felfogni a dolgot. De egyet éreztek: hogy tanulniok kell, és unalmas leckék következnek a nagy szakállú ember pálcája alatt. Gábor reszketett a haragtól, és egész szenvedélyes lelke gyűlöletével meredt az öreg prédikátorra. Anna szemében könnyek kezdtek égni, és alig tudta lenyelni őket. Hiszen azon ujjongott, hogy vidám, szabad kóborlás lesz élete a nádasok közt, amelyeket az útban annyira megkedvelt rejtelmes titkaikért… s most ennek vége! Börtönbe került! Tanulnia kell! Hirtelen úgy elöntötte a keserűség, hogy mindenről megfeledkezve bátyja nyakába borult és zokogni kezdett.

– Gáborkám! Menjünk vissza! Szökjünk meg! Nem akarok tanulni! Nem akarok megválni a Máriától! Ó, ó!

– Ne félj, Anna – mondotta Gábor, magához ölelve húgát. – Ne légy csacsi, majd meglátjuk! Majd meglátjuk!

Egyéb vigasztalás bizony nem jutott eszébe, mert ő maga is a szökésre gondolt, de már eszesebb lévén bölcsen elhallgatta. Az Anna könnyei azonban szokatlan mozgalmat okoztak. Sára néni, legyőzve félelmét, odatipegett, és átölelve csitítgatta, vigasztalta.

– Ne búsulj, galambocskám, ne félj semmit, kedves szívem! Majd megszokod, megszereted itt! No, ne sírj már!

Miska főkapitány megelégedett azzal, hogy bozontos szemöldöke alól bátorítóan hunyorgott és biztató pillantásokat lövellt Gábor felé, mintha mondta volna: ne búsulj semmit, majd túljárunk mi a prédikátor uram bölcsességén! Macskássy uram megindult köhögéssel vett részt az általános tüntetésben.

A jámbor Czeglédy atya igazán meg volt botránkozva a vad kölykek rosszaságán. De Báthory Istvánban, miután egy darabig nem tudta, mit tegyen ilyen előtte ismeretlen helyzetben, s talán mérlegelve egy percig a tekintélye kockázatát is, végre felülkerekedett a bölcsesség és nagylelkűség, amely zsarnoki gőgje és szenvedélyes indulatossága alatt nem mindennapi mértékben rejtőzött. Csitítólag intett újból a prédikátornak, és magához vonta Annát, aki még mindig zokogott.

– Ej, kedves gyermekem – mondotta kedveskedve –‚ bizony még azt hiszed, hogy kegyetlen, vén medve apát kaptál bennem. Ne gondolj effélét. És Czeglédy uram is atyai jó szívvel van irántatok. A javatokat akarjuk. Atyátok, somlyai Báthory István unokaöcsém ugyanannak a nagy és fényes névnek viselője volt életében, mint én, és István lengyel király bátyánk dicsőséges nemzetségében egyek vagyunk veletek. Tudom, mire kötelez ez a név és ez a kötelék! Azért is vettelek magamhoz mostohátoktól, mert azt akarom, hogy Báthoryak maradjatok, magyarok és igaz keresztyének. Nem akartam, hogy lengyelek és pápisták legyetek. Nekem nincs gyermekem – és itt hirtelen megállt és sóhajtott. Majd újra szólt: – Nincs gyermekem, és mindenem a tietek lesz. Hatalmasok, gazdagok lesztek, mint senki ez országban. Lássátok, meg kell tanulnotok a hatalommal és gazdagsággal élni. A nagy vagyon kötelességeket ró rátok. Ország, nemzet javára kell megtanulnotok felhasználni. A földi kincs kísértés és ördög tőre annak, aki igaz keresztyén szívvel nem uralkodik rajta. Lehet, nem is értitek még ezt. Sohasem voltak gyermekeim – és itt újra megállott egy pillanatig –‚ nem tudom, mit ért meg egy ilyen gyermek. De legyetek bizodalommal hozzám. Gáborból vitéz főúr lesz, és nem kell attól félnie, hogy a kardját nem használhatja. Te is, Anna, részt vehetsz a nemesasszonyok örömeiben, de most még tanulnotok kell… Így, gyermekeim. De hagyjuk holnapra! Még szeretném, ha asszonyanyátoknál is bemutatnátok magatokat, aztán ebédeljetek és pihenjetek kedvetekre! Holnap majd folytatjuk. Sára, gondja legyen a gyermekekre! Most menjetek, gyermekeim, isten veletek.

Kegyelmesen integetett nekik, s az egész társaság megkönnyebbülve húzódott ki a szobából.

Mihelyt lőtávolon kívül voltak, az öregek csaknem egyszerre kezdték vigasztalni az árvákat. Hogy Báthory igazi apai szeretettel gondol reájuk, hogy hatalom és gazdagság vár reájuk, temérdekebb a csillagoknál és a tenger fövényénél, hogy csak hallgassák meg az öreg prédikátort, s aztán a lecke után szabadok lesznek, mint a madár, hogy vannak ám itt nemes apródok, akikkel együtt játszhatnak, vadászhatnak, aztán az ezernyi katonaság, csatlós, cseléd, csupa tréfa és vidámság… Minden jó lesz, csak bízzanak. Sára néni Annának, Miska főkapitány pedig Gábornak ajánlották fel különös barátságukat. A Báthory gyermekek nem is voltak olyan fából faragva, hogy sokáig lógassák a fejüket. Igazi áprilisi időjárás volt a lelkületük: pillanatonkint jött a zivatar meg a ragyogó napsütés benne. Így hát egyszerre kacagni kezdtek, és Gábor Annára kacsintva felkiáltott:

– Ne félj, húgom, majd csinálok én egy-két turpisságot az öreg pappal. Hamar békét hagy nekünk, azt fogadom! Emlékszel, Váradon is megszökött minden tanítónk!

– Ha-ha! – ujjongott Anna emlékezve. – Mindeniket falhoz állítottuk!

Eközben átmentek az épület egy másik, szintoly komor szárnyába, ahol Báthoryné, homonnai Drugeth Fruzsina lakott. A folyosót nehéz orvosságszag árasztotta el, s csak úgy lótottak-futottak elé-hátra a javasasszonyok, kegyesek és szolgálók. Ki hideg vizet, ki forrót, ki meleg téglát, ki messze bűzlő kotyvalékkal tele fazekat, ki vizes ruhát, ki füstölőszerszámot hozott és vitt összevissza.

– Megint beteg a nagyasszony! – mondta fejcsóválva Sára néni.

– Beteg a’ mindig – vagy soha! – mormogta Miska bá.

– Hát akkor tán ne is menjünk be – indítványozta Gábor, és persze Anna is helyeselt, befogva orrocskáját a sok boszorkányos bűz elől.

– Mán ezen jó lesz túlesni, lelkecském – mondta a főudvarbíró csendes bátorítással. – Mindig így van ez, s aztán úgyse kell sokat erre járniok. Az úr őnagysága van öt esztendeje, hogy színét se látta a feleségének!

A két árva csodálkozva és értetlenül bámult egymásra. Furcsa apát és még furcsább anyát kaptak, az szent igaz!

Miska bá elkapta egy csoszogó vénasszony rokolyáját, aki egy nagy fazekat cipelt motyogva. Majd’ hanyatt esett.

– Álljon meg ked, öreganyám, aki lelke van kednek! – mordult rá a főkapitány.

– Jaj, lelkem-virágom – hápogott a banya –‚ engedj tovább, a nagyasszony beteg, és a fejemhez vágja a fazekat, ha nem sietek!

A banya most rábandzsított a gyermekekre, és rút vasorrúbába-képét ocsmány vigyorgás torzította el:

– Egyem a lelküket, be gyönyörűek! – hápogta. – Csakhogy a nagyasszony beteg ám, és nem szereti, ha háborítják!

– Én pedig kitekerem a ked nyakát, Rebi nénö, ha üstöllést nem jelenti őket! Éhesek mán a szegény árvák, hát essünk át rajta, mint a kuvasz a palánkon… Meg fejedelmi vér ez a kettő, hallja ked, hát nem ácsingózhatnak itt hiába! – pattant fel Miska bá, a kardjával kopogtatva a márványkockákat.

A banya nem szaporította tovább a szót, elcsoszogott egy ajtón át, és jó idő múlva kidugta rajta a fejét, intve, hogy jöhetnek.

A két Miska bá künn maradt a folyosón, és Sára néni sietve tuszkolta be a gyermekeket. A vén boszorkány, Rebi nénö néhány pompásan bútorozott, kincsekkel rakott nagy szobán át vitte őket, míg egy fehér és aranyozott szárnyas ajtó elé jutottak, amely be volt téve. Itt az öreg a kulcslyukra tapasztotta nagy, szőrös fülét, és hunyorogva hallgatózott. Aztán óvatosan megnyitotta az ajtót, és kétrét görbedve becsosszant. A gyermekek utána. A félhomályos, nagy szobában selyemmennyezetes vetett ágy állott. A szanaszét álló bútorokon szétszórt ruhák. Nehéz, orvosságos bűzök terjengtek mindenfelé, és egy hatalmas karosszékben bekötött fejjel ült és nyögött Báthoryné. A kendő alól szép metszésű, középkorú, sápadt, sovány arc s villogó fekete szemek tűntek elő. Ülve is hatalmas növésű teste remegett az asszonynak a folytonos nyögésben. Amint a gyermekeket meglátta, kinyújtotta feléjük jobb karját, és nyögve rájuk kiáltott:

– Megálljatok! Ne jertek közelebb! Valami nyavalyát hozhattok!

A gyermekek megálltak és meghajoltak, majd felegyenesedve farkasszemet néztek az asszonnyal. Az sokáig kémlelte őket, és későre, lassan eresztette le karját, újabb nyögések közt mormogva:

– Báthory-arcok, Báthory-lelkek! Miért jöttetek ide? – tette hozzá ridegen, visszautasítólag.

– Anyánk Lengyelbe ment, a mostohánk – felelte Gábor keményen – András öcsénkkel. Mi is jobb szívvel mentünk volna őkegyelmével, gondolhatja kegyelmed, mert ő szeretett, de István bátyánk magának kért és hozatott minket. Hát ezért! – röviden, élesen végezte, felkapva fejét s hosszú barna fürtjeit hátrarázva. Anna nem szólt, de bátyjának minden mozdulatát önkéntelenül utánozta.

– Farkaskölykök! – nyögte az asszony haragosan. – Hát te mit mondasz, te leány? – fordult Annához.

– Semmit. Nincs mit mondjak. Gábor megmondta, s kegyelmed nem szeret minket – mondta Anna égő szemekkel bátyjába fogódzva.

– A Báthoryak! – kiáltotta az asszony sziszegve. – Gőg, tigrisvicsorgás, kő és jég! Nekem nem kelletek! Én nem híttalak!

– Kegyelmes nagyasszonyom, az árvák… – kezdte remegve kulcsolt kezekkel Sára néni.

– Hallgasson ked – szólt rá Báthoryné. – Ked tudja, hogy nekem nincs gyermekem, s nem is kell! Ked csak gondozza őket, s jó távol tartsa innét… Beteg vagyok, ked tudja, s a lárma zavar. Most elmehetnek! Báthoryak! – intett, s lecsukta nagy, lobogó, engesztelhetetlen szemeit.

A gyermekek szó nélkül mentek kifelé, és Sára utánuk.

Most már nehezebb volt a jámbor öregeknek az árvákat jókedvre hangolni. Bármily gyerekek voltak is, bármennyire szeszélyesen fodrozódó meg kisimuló volt is a lelkük, mint a szélnek, felhőnek változásait visszaadó tó tükre, de a szeretetlenség és kegyetlen elutasítás mélyen verte a fullánkot gyermekszívükbe.

Anna még csak odakünn a folyosón kezdte rá a zokogást istenigazában, dühtől pulykavörös bátyja nyakába borulva.

– A mostohám szeretett minket, Gábriskám, és soha ilyeneket nem mondott nekünk! – jajgatott fuldokolva. – Menjünk vissza, ha gyalog is, de menjünk azonnal!

Gábor mit sem tudott egy darabig szólani, mert ő is birkózott feltörő, keserű fiúkönnyeivel. Csak nagy későre szaladt ki a száján a düh kiáltása:

– Bestye lélek, aki ebanyja van! Verje meg az isten!

Miska bácsi, a főkapitány azonban csak pödörgette a bajuszát, és nem vette tragikusan a dolgot.

– No, fiaim, csakhogy megvót… Tudtam én, hogy megfacsarja a szívöket az a kemény, kőszívű asszony! De ezen át kölleték esniök. Osztán vége is ezzel minden keserűségnek! A többi csak öröm és bódogság! Fel a fejjel, Gábris vitéz, Anna kisasszonkám! Akkor lássák őkegyelmét, amikor az hátuk közepét! Ide bezzeg nem jönnek, s punktum! Lesz gondom rá, hogy játékba’, mulatságba’, vadászásba’ ne legyen hiány! No, csak vidáman, több is veszett Mohácsnál! Most ebédeljünk, osztán délután még befutjuk a várat, és lesz látnivaló elég. Biz’ úgy elfelejtjük ezt a gonosz dógot, mint a tavalyi hót!

A másik Miska meg az öreg Sára néne is derekasan hozzáláttak a vigasztaláshoz, csendesen továbbtuszkolva az árvákat.

– Gyűjjenek, tubicáim, hadd mutatom meg a szállásokat! Magam rendezgettem, ékesítgettem fel a leggyönyörűségesebb helyin az várnak, csak kinézni is olyan gyönyörűség belőle, hogy a szűve szédül az embernek! – csalogatta őket Sára néni.

– Két gyönyörűséges agaram, a Cicke meg a Kormos, nyöstén meg bak, kiket kegyelmes uramtól kaptam vót, tinéktek, kegyelmeteknek szántam, úrfi, kisasszonyka! Az egyik, a Cicke nyulász-rókász, madárröptű, a másik, a Kormos nagyvadra való, kanra, őzre, az leszen Gábris vitéz vadászó agara! No, jerünk, lelkeim! – tódította a főudvarbíró.

Nehezen ment, mert biz’ a szívök fázott meg a gyerekeknek. De künt az udvaron, a ragyogó napsütésben, a virágnyílásban, az áldott lombok alatt, a felséges békességű kertben az élet melege a szívök gyökeréig is elhatott, és elég nyugodtan haladtak fel a déli szegletbástya lépcsőin az emeletre, ahol a szállásuk elkészítve várta őket.