Fejős Éva

Száz éjjel vártam

A következő történet szereplői egytől egyig kitalált személyek, éppen ezért az csak a véletlen műve, ha bárki hasonlóságot fedez fel valamelyik regényhősöm és egy élő vagy valaha élt személy között. Továbbá Ghenerra és Lorusco kitalált helyszín, ellentétben Délegyházával és Playa del Carmennel – utóbbi két helyen én is szívesen elidőznék, persze csak akkor, ha nem lennének a nyomomban Ryx Ton katonái.

Részlet a regényből

Az alábbiakban a Száz éjjel vártam második fejezetét olvashatják.

2.

– És akkor most mi lesz, Andi? – kérdezte a nővérem, de csak megvontam a vállam. A parton ültünk és bámultuk a kacsákat a vízben. Egész jól elszórakoztat pár napja az ilyesmi. Nézem a kacsacsaládot meg a hattyúkat, lóbálom a lábamat a délegyházi stégen ülve, és próbálom elhitetni magammal, hogy a legjobb dolog, ami történhetett velem, az az, hogy Alexszel vége az egésznek. Illetve Sanyival.

– Ha együtt maradunk, annak biztosan nincs semmi teteje. De hogy lefeküdt egy másik csajjal… hát ez megdöbbentett. Azt hittem, hogy én vagyok a mázlija, hogy tényleg úgy érzi, ahogy mondta: én vagyok az ő szerencséje.

– Sosem tudtál főzni – szögezte le a nővérem, és éreztem, hogy engem okol az egészért.

– Hogy jön ez ide? – kérdeztem, de választ sem várva folytattam. – Nem érted? Végül is jó, hogy így alakult.

– Megértem, hogy fáj – merengett el. Nem akartam felvilágosítani, hogy csak a megcsalás része esik rosszul. – Nekem is borzalmas volt.

Rékát akkor hagyta el a férje, amikor a gyerek egyévesen még nem mászott, és gyógytornászokhoz és masszőrökhöz hordták, mert valami nem stimmelt az izmaival. Réka férje, akit Rékán kívül mindenki csak Gedeonnak hívott a családban a háta mögött – egyébként Gábor a neve –, biztos volt benne, hogy a gyerekük fogyatékos lesz. Felderített a családfájában egy rokkant üknagyapát, és bebeszélte magának, hogy ő a felelős azért, amiért Tomika beteg lett. És mivel egyáltalán nem érezte magát elég felnőttnek a feladathoz, a hülye Gedeon fogta magát és bejelentette a nővéremnek, hogy elköltözik. És el is költözött.

– Nem hasonlíthatjuk össze a két idiótát – válaszoltam. – Alex egyszerűen bekattant.

– Gábor is.

– Az más volt.

– Csak azt akarom mondani, hogy minden pasinál eljön a pillanat, amikor visszamennek háromévesbe.

– Igen, de eddig azt hittem, ez a pillanat csak nyolcvan fölött érkezik el náluk.

– És mit fogsz csinálni? Azóta nem keresett?

– Gondolod, hogy első dolgom volt bevezettetni a telefont? – mutattam a ház felé.

– A mobiltelefonodon.

– Azt hol magammal viszem, hol nem. Szóval: nem. De ne is keressen. Vége, nem igaz? Új életet kezdek.

– Munkanélküliként – bólogatott. Tisztára mintha az anyámat hallanám.

– Az, hogy magazinokba fordítok, nem egyenlő a munkanélküliséggel. Például az egyikbe a horoszkópot is én írom.

– Fordítod – javított ki.

– Nem fordítom, hanem írom. Annyira szar dolgokat ígér a horoszkóp, amiből fordítanom kell, hogy inkább újat írok.

– Értesz a csillagokhoz?

– Nem én. De jó dolgokat tudok előre jelezni. Imádják a szerkesztőségben a horoszkópjaimat.

– Szóval hasból írod.

– Ja. De ne aggódj, amiből fordítanom kellene, az meg egy kétéves külföldi magazin – pontosítottam, nehogy már azt higgye, hogy én vagyok a kókler. Igaz, hogy nem nézek utána a csillagállásoknak, de csupa klassz dolgot ígérek minden csillagjegynek minden hónapra. A legklasszabbakat általában magamnak, de a Halak ezt meg is érdemlik, ugyebár, mert minden más horoszkóp nagyon rosszul bánik velünk. Ráadásul a főszerkesztő is Halak jegyű, és bármennyire elképzelhetetlennek tűnik is, próbálok gondoskodni a szakmai jövőmről a lapnál.

– És így… mi a fene lesz? – Réka elkeseredve nézett rám. Tuti, hogy arra gondolt: eddig legalább nem kellett aggódnia a húga miatt, mert a keresetemet nem szórtam két kézzel, csak legfeljebb eggyel, nem vertem hitelekbe magam, erről Alex gondoskodott – inkább atyáskodott fölöttem –, és nem volt kérdés, hogy ki tudom-e fizetni a számláimat meg a csajokkal a csütörtöki kajálásokat, Inezzel a mozizásokat, a stepaerobik órát meg a rengeteg nutellát, amit mindig Bécsből hozattam, mert annak a legjobb az íze. Reggeli egyenlő kenyér mogyorókrémmel. Vagy semmi. Esetleg tojásrántotta, de az legfeljebb Alex idejében lehetett a reggelim, mert én aztán nem fogok magamnak tojást venni. Megsütni meg pláne nem.

– Mi lenne? Veszek egy kutyát. Veszek egy gumimatracot, és azon fogok lebegni a tóban. Jó barna leszek, szuperül fog állni a vörös hajamhoz.

– Szarrá fogsz égni.

– Veszek naptejet – vontam meg a vállamat. – A kutyával nagyokat futunk majd. Vagy inkább én megyek biciklivel, ő mellettem lohol. Lehet, hogy beiratkozunk egy kutyasuliba is. Megnézem százszor az Azok a csodálatos Baker-fiúkat, és senkit sem fog zavarni. Vacsorára is nutellás kenyeret eszem – ismertettem Rékával a terveimet. Úgy nézett rám, mintha komplett idióta lennék.

– És miből fogsz élni, ha egész nap lebegsz a matracodon, bicajozol, kutyát idomítasz meg filmeket bámulsz?

– Fordításokból. Meg bejárok a városba órát adni. Majd spórolok egy kicsit.

– Ez a víkendház romokban áll – mutatott hátra. – Nyaralónak még csak-csak oké, de…

– Nem áll romokban. Felújíttattam.

– Jó, de akkor is kéne egy konyha, nem csak egy pici beugró… meg spájz, meg egy csomó beépített szekrény…

– Nagyobb konyha nem kell. Mondtam, hogy mit fogok enni.

– Elvisz a skorbut.

– Majd szedek C-vitamint. És sokkal többet fordítok. Aztán meglátjuk.

– Tudod, mi a baj?

– Na mi?

– Az, hogy abszolút úgy rendezkedsz be, mintha többé nem akarnál fiúval élni.

Hallgattunk. Az igazság az, hogy most nem tudtam másik férfit elképzelni az életemben. Persze pár nappal a szakítás után hogy is képzelhettem volna el bárkit is. Először is be kell szereznem az összes olyan videót, ami kimaradt az elmúlt öt évben, mert Alex nem szerette a romantikus filmeket. Ha jól számolom, ez minimum ötven hollywoodi produkció. Az száz óra, és akkor még nem számoltam bele a B-kategóriás filmeket. És azt sem, hogyha valamelyik megtetszik, azt minimum háromszor megnézem. Szóval legalább kétszáz órányi film vár rám valahol, és ez három hónapra elég. Addig ne is jöjjön semmilyen pasi az életembe, mert akkor aztán már sosem tudom behozni a lemaradásomat.

– Nem tudom. – Megvontam újra a vállam. Mégis, mit vár? – Hát te mit mondtál volna egy ilyen felvetésre akkor, amikor Gábor lelépett?

– Az más. Nekünk gyerekünk volt – közölte kategorikusan. Néha tényleg pont úgy reagált, mintha az anyám lett volna.

– És?

– És. Volt más bajom, mint hogy azon törjem a fejem, hogy lesz-e valaha férfi az életemben.

Tudtam, hogy kamuzik, de nem szembesíthettem vele. Hát nem ott bőgött a vállamon, hogy fogja-e őt valaha is valaki szeretni? Még azt is kérdezte, hogy lesz-e szex az életében, vagy most már csak magára számíthat. Esküszöm, ezt kérdezte. Hülye dolog, de nem emlékeztethettem rá. Nem fordíthatom magam ellen a saját nővéremet azzal, hogy felidézem, amiket akkor mondott.

– Egyébként milyen kutyát akarsz? – terelte másra a szót. Talán neki is eszébe jutott, hogy miket mondott akkor, amikor Gedeon lelépett.

– Nem tudom. Nézegettem a világ kutyáit bemutató könyvet. Talán belga juhászt vagy labradort, fogalmam sincs.

– Azok nagy kutyák.

– Igen.

– Ez meg egy kicsi nyaraló. Kicsi kerttel.

Már éppen felszívtam volna magam azzal, hogy nem képes háznak nevezni a házat, csak nyaralónak meg víkendháznak, amikor valaki a fülembe suttogott.

– Legyen egy farkaskutyád. Vagy egy olyan, ami jegesmedvére hasonlít.

Felnevettem. Tomika ráunt a fáramászásra a parton, feljött a stégre és átkarolta a vállamat.

– Majd eljössz velem választani.

– Oké. De ugye addig lelőhetem a hattyút? – kérdezte, és már le is viharzott a stégről a partra, és képzeletbeli fegyverét rászegezte a hattyúkra.

– Gondoltad volna? – nézett a gyerek után Réka. – Mennyire meg voltunk ijedve…

Nem gondoltam volna, annak ellenére, hogy a szakemberek mondták, hogyha rendesen és keményen csinálják, akkor lehet, hogy minden rendben lesz. Ha naponta egy órát tornásztatják, utolérheti a többieket a fejlődésben. Leginkább az az elmebeteg Gedeon nem hitt benne. Meg a nővérem sem, de őt nem hibáztatom. Persze az a bő egy év nem volt egyszerű, de ma már senki sem mondaná meg, hogy Tominak mozgáskoordinációs problémái voltak. Néha, ha zavarba jön, dadog, de ez sem biztos, hogy abból a dologból maradt vissza. Lehet, hogy Gedeon lelépése okozta. Persze nem bántom, mert Gedeonnak sokat köszönhetek, most például ő festette vissza vörösre a hajamat. Gábor azért lett Gedeon, mert a nagyanyám, amikor megtudta, hogy az unokája egy fodrászhoz megy feleségül, folyton valami Gedeon bácsi fodrászról szóló nótával köszöntötte. Végül hallottam az eredeti számot is egy kívánságműsorban. Egészen másképp szólt, mint a nagyanyám előadásában, de a fodrász az stimmelt benne. Gedeon, mióta megismertem, menő fodrász lett, pedig nem is meleg. És sosem merném nyílt színen bevallani, de a legjobb fodrász, akit ismerek, ám személyes okokból (mert még mindig dühös voltam rá, hogy akkor lelépett a nővéremtől) csak vészhelyzetben szoktam igénybe venni a szolgáltatásait. És ez a mostani igenis vészhelyzet volt.

– Tomi a legjobb fej az összes kissrác közül, akit ismerek – válaszoltam végül. A nővérem elmosolyodott. Tudja, hogy rengeteg kissrácot ismerek, rengeteget tanítottam, de őszintén bevallom, ez nem is volt dicséret. Igaz, hogy Tominál nagyobbakat, tizenéveseket tanítottam, hiszen Tomi évvesztes, és csak jövőre megy suliba, de akikkel dolgom volt, azok közül sokan képtelenek voltak megtanulni egy két versszaknál hosszabb verset, és két s-sel írták azt, hogy lesz. Nem mintha ne szoktam volna hozzá. „A nyelv folyamatosan változik”, meg ehhez hasonló szövegekkel próbáltak a szülők hatni rám, sosem felejtem el, amikor Varga anyuka, aki jogászként remélhetőleg tud helyesen írni, közölte velem, hogy hamarosan befellegzik az ikes igéknek (ami az egyik vesszőparipám). Hát igen, ki tudja, mi lesz. De ma még léteznek ikes igék, és ha rajtam múlik, sosem fognak kihalni.

Csak annyit mondtam mindig, hogy a helyesírás sokat javul, ha a gyerek eleget olvas. Ebben hiszek, de az én srácaim közül csupán néhányan olvastak a saját kedvtelésükre. Aztán feladtam. A szüleim szerint inkább valami elit suliban kellett volna állást néznem, ott biztos más a helyzet, mint a város végi iskolában. Hát nem tudom, nekem fontosabb a sikerélmény, például hogy egy gyerek, aki ellenállt annak is, hogy egy négysoros verset megtanuljon, megszereti a költeményeket – de igazi, nagy sikerélményeim nem voltak. Még az angoltanítással igen. De az más, oda már középiskolások jönnek meg néhány felnőtt, akinek szüksége van a nyelvvizsgára.

– Átjöhetnél vacsorázni valamelyik nap. Nálunk is alhatsz, ha akarsz.

– Köszi. Még ki kell pakolnom a dobozaimat.

– Segítünk.

– Nem kell. Majd nekiveselkedem, és rendben lesz. Csináltatok egy-két polcot.

– Mikor?

– Nem tudom – feleltem egy grimasz kíséretében. Csak nem fogom elárulni, hogy majd az utolsó fizumból. Vagy a nyári honoráriumaimból, amiket különböző lapoktól várok. Réka nem ismeri az ilyesmit, mert neki mindig volt tisztességes munkahelye, és mindig ötödikén érkezik a fizetése.

– Én csak azt akarom mondani, hogy néha nem árt más nézőpontból is megnézni a dolgokat – mondta végül. Égnek állt a hajam, mert arra gondoltam, hogy most biztosan arra fog kilyukadni, hogy adjak még egy lehetőséget Alexnek. Annak a férfinak, aki komolyabb ellenvetés nélkül, első felszólításra távozott az életemből. – Mert nézheted úgy is, hogy új esélyt kaptál. Elég furcsa, hogy minden egyszerre történt: Sanyi bejelentette, hogy megcsalt, te kidobtad, téged meg kidobtak a suliból…

– Megszűnt az állás, visszajött a csaj, akit helyettesítettem – pontosítottam.

– De nem ajánlottak újat, szóval kidobtak. Mindegy. Azt akartam mondani, hogy minden megszűnt, ami korábban volt, elköltöztél, és ez valami másnak a kezdete, ami lehet, hogy jó lesz.

Hallgattunk. Fogalmam sem volt, hogy most csak bátorítani akar, sajnál, netán ki akarja ugratni a nyulat a bokorból, hogy visszavárom Alexet?

– Jó lesz ez – feleltem, és reméltem, hogy nem olyan bizonytalan a hangom, mint amilyen bizonytalan én magam vagyok. Közben Tomi lelőtte a képzeletbeli pisztollyal az egész hattyúcsaládot meg a kacsákat is, és felvetette, hogy menjünk be mindannyian a tóba, vagy együnk nutellás kenyeret. A nővérem ekkor döntött a távozás mellett. Bepakolta a gyereket a kocsiba, és búcsút intett. Beindította a motort, és lehúzta az ablakot.

– Majd beszélnünk kell – súgta. Meghökkenten álltam. Hiszen most beszéltünk, nem? Vagy két órát ültünk a saját, minden valószínűség szerint illegális stégemen (az illetékesek még nem jelezték, hogy bontsam le, és már sok-sok éve ott állt a lejárat előtt), és végig beszéltünk. Most mi ez a hülyeség? – Majd elmondom – súgta, és a hátsó ülés felé sandított. Tehát Tomiról van szó, gondoltam. Réka mindig aggódott a gyerek miatt. Most biztos a dadogásáról akar beszélni velem. Bár már százszor elmondtam neki, hogy ki fogja nőni, legalábbis szerintem. Láttam már ilyet. Rossz lesz neki a suliban, de talán kinövi. Meg persze talán segít a logopédus, a pszichológus, és ki tudja, hova hordja még Réka.

– Oké – feleltem. – Majd beszélünk.

– Jól van. Zárd be az ajtót éjszakára, és hagyd égve a villanyt! – adott végső tanácsot, és elsüvített, porfelhőt húzva maga után.

Hát persze. Díszkivilágításban fogok aludni. Nem kell miattam aggódni.

Elég, ha én aggódom magam miatt.

Bementem a házba, átbukdácsoltam a zárt teraszra lepakolt dobozokon, beléptem a szűk kis előszobába, ott is kikerültem pár kartondobozt, aztán felkaptam az egyik tetejéről néhány magazint, és a nappaliként és hálóként egyaránt szolgáló, egyetlen kis szobámban ledobtam magam az ágyra, ruhástól. Bekapcsoltam a tévét, betettem a lejátszóba az Azok a csodálatos Baker-fiúkat, és lapozgatni kezdtem az újságokat. Ha már szabad vagyok, akkor élvezzem is ki a szabadságot. Egyébként is itt a nyár, még háromhavi fizetést kapok, és be sem kell járnom a munkahelyemre. Ha spórolok egy kicsit, akkor talán tényleg tudok őszre csináltatni egy-két beépített szekrényt, tehát már csak három hónapig kell a dobozokat kerülgetnem. Utána meg megélek majd a fordításokból. Meg az angolórákból, ha lesz ősztől tanítványom. Ha nem, akkor időm lesz. Végre megtanulhatok spanyolul is. Bár hogy miből fogom fizetni az órákat? Erre nem akartam gondolni. Arra sem, hogy cikkfordításból nem igazán lehet megélni. Most mégis feldobott, hogy itt a nyár, szabad vagyok, és utána sem kell stresszesen ébrednem, hogy már megint dolgozatot kell íratnom.

Hát ennek vége.

Az egyik angol nyelvű magazin – amit fordításhoz hoztam el – lakberendezési rovatát nézegettem, miközben a fiatalabb Baker-fiú a zongorához lépett a filmben. Világos, mediterrán hangulatú hálószobát ábrázoltak a fotók, ahol a tulaj a jelek szerint a dobozokat beépítette a lakásba: fadobozokból állt a tárolószekrény. Tetszett az ötlet. Lehet, hogy ki sem kéne rakodnom a dobozokból, csak művészien elrendezni őket.

Aztán majdnem elállt a lélegzetem: ahogy néztem a képet, már megint megtörtént velem az a dolog. Az egyik doboz, amit tanulmányoztam, hirtelen kinyílt a fotón, és megmutatta tartalmát. Éreztem, ahogy gyöngyözni kezd a homlokom, de nem tudtam levenni a szemem a képről. A dobozban fehérneműk voltak, de hirtelen mintha kisöpörték volna a melltartókat a dobozból: megláttam, mit rejt a doboz alja. Rengeteg pénzt. Ötezresek, kötegekben. Csurgott a verejték a homlokomon. Már megint, már megint, már megint.

Mi a franc ez az egész, mi történik velem? Megtöröltem a homlokomat a kézfejemmel, és mire visszanéztem a fotóra, újra az eredeti képet láttam, az egymásra tolt dobozokkal. Semmi kétség, vízióim vannak. Egy csomó pénzt képzelek egy magazin fotójára. Egész biztosan túl sokat aggódom az anyagi helyzetem miatt. Nem kell ehhez pszichológus. Nyugi.

Becsuktam a magazint, és próbáltam a filmre koncentrálni, de nem ment ki a fejemből, hogy az utóbbi időben többször is ehhez hasonló képzelgéseim voltak. Meglátok valamit, általában egy fotót, egy cikk illusztrálásához használt képet, és az életre kel. A legdurvább talán a legelső ilyen eset volt, pár éve történt, utána nem fordult elő, egészen az elmúlt hónapokig. Az első esetben szintén egy lapot nézegettem, amiben egy divattervezőről olvastam, és megbámultam a fotóját. A képen mosolygott és nagyon is élt, én pedig egész mást láttam: azt, ahogy megvonaglik, mint akit megütöttek, majd összeesik és meghal. Három nappal később bemondták a hírekben, hogy lelőtték a divattervezőt, és később a merénylő öngyilkos lett. Mit mondjak, akkor nagyon berezeltem saját magamtól. Nem is árultam el a dolgot még Alexnak sem. Egyáltalán nem fűlött a fogam ahhoz, hogy halottlátó legyek. Szerencsére hasonló azóta sem esett meg velem, például Lady Diana halálát sem láttam meg, pedig a halála előtt pár nappal nézegettem róla fotókat az egyik szerkesztőségben, és később megnyugodtam, hogy nem én leszek a halottlátó, akihez majd jönnek a híradósok, ha eltűnik valaki a környékről.

Az elmúlt hónapokban viszont kétszer is előfordult, hogy megelevenedett egy-egy kép. Az egyik esetben valami utazási cikkben látott barlangból bújt elő hirtelen egy ősz szakállú, ősz hajú, átható tekintetű, testes öregember, mezítláb és öltönyben, lobogott a hosszú ősz haja, és gépfegyver volt a kezében (azonnal becsuktam az újságot, és amikor később ellenőriztem, már csak a barlangot láttam, a férfi nem szerepelt a fotón), a másik pedig még furcsább volt. Egy, az idegenlégiósokról szóló riportot olvastam valahol, és az egyik fotón, a háttal álló légiósok egyike megfordult, és rám nézett. Alex arcát láttam. Esküszöm, még a tekintetünk is találkozott. Ijedelem volt a szemében. Rémisztő volt.

– Sosem meséltél a katonaságról – mondtam neki aznap este. Bár biztos voltam benne, hogy írnok volt vagy ilyesmi, netán felmentették, azért mégis tisztázni akartam a dolgot.

– A katonaságról? – kérdezett vissza. Olyasféle rémületet véltem felfedezni a szemében, mint amit a kép megelevenedésekor láttam rajta.

– Igen.

– Nem sok érdekességgel szolgálhatok. Győr mellett voltam katona, ennyi. Szerettem volna megúszni az egész hercehurcát, de nem tudtam semmilyen felmentő okot vagy betegséget felmutatni – mosolyodott el.

– Képzeld, zsoldosnak láttalak.

– Tessék?!

– Láttam egy cikket az idegenlégiósokról, és a fotón az egyik katona te voltál.

– Miről beszélsz?

– Itt a cikk – nyújtottam oda neki. Éreztem, hogy ideges. – De nem te vagy rajta, nyugi. Csak egy pillanatra azt képzeltem… olyan volt, mintha az egyik alak, ez itt… – akartam megmutatni, de elakadt a szavam. Az az alak, aki korábban ott állt köztük, már nem volt a képen. Most négyen álltak háttal, de akkor, amikor én láttam, öten voltak. Jobbról a második volt a „képzeletbeli” Alex. De most hiányzott a fotóról. Meg mertem volna esküdni, hogy amikor korábban láttam a cikket, öten voltak a képen. – Ööö… hm. Már nem vagy rajta – mondtam csendesen.

Aznap este mesélt a katonaságról, hogy mennyire utálta, és milyen szarul lőtt meg ilyenek. Aztán szeretkeztünk, és nagyon-nagyon jó volt.

De erre most nem akartam visszaemlékezni.

Rettenetesen utáltam, hogy megint életre kelt egy fotó, és megint megtréfált a képzeletem.

Már biztosan elege lett a szervezetemnek az iskolai stresszből és a szülői értekezletekből, és pontosan eljött az ideje, hogy egy tóban, egy gumimatracon lebegve töltsek egy egész nyarat, romantikus filmeket nézzek, nutellás kenyéren éljek, és vegyek egy kutyát. Ennyi, biztosan ezt jelzik ezek a képzelődéseim.

Talán nem kell pszichiáterhez járnom, és főleg nem kerülök zárt osztályra – ebben reménykedtem, és átadtam magam a Baker-fiúknak.