Havasréti József

Űrérzékeny lelkek

HAVASRÉTI JÓZSEF

Űrérzékeny lelkek

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Havasréti József, 2014

Felelős szerkesztő: Szegő János

A borítót Szilágyi Lenke fotójának felhasználásával Pintér József tervezte

ISBN 978-963-14-3197-1

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Nincs semmi a világűrben.

Stanisław Lem: Ezredvégi beszélgetések

A Fekete Hús olyan, mint a romlott sajt: ellenállhatatlanul ízletes, és olyan émelyítő, hogy aki eszi, az egyszerre zabál és okád, s megint csak zabál, a végkimerülésig.

William S. Burroughs: Meztelen ebéd

Ha egy dolog eltűnik – mondta Leto –, az legalább annyira üzenetet hordoz, mint amikor valami hirtelen felbukkan. Az üres helyek mindig megérik a tanulmányozást.

Frank Herbert: A Dűne istencsászára

(…) régibb a kertművelés, mint a szántás-vetés, régibb a festészet, mint az írás, régibb az ének, mint a beszéd; régebbiek a példázatok, mint a következtetések; régibb a csere, mint a kereskedelem.

Johann Georg Hamann: Aesthetica in nuce

A farmakológia ősibb, mint a mezőgazdaság.

Aldous Huxley: Moksha

I. RÉSZ

PROLÓGUS:

VESZEDELMES VISZONYOK

INTRO

Hajnali négyre jár; az eső sustorgására ébredek. Felkattintom a lámpát, és a szememhez közelítem a karórám számlapját. Kitapogatom a szemüvegemet, felkelek és az ablakhoz lépek. Az ablak fekete tükréből borostás arc bámul rám, én vagyok az; amikor lefeküdtem, nem húztam el a függönyt. Leülök az íróasztalhoz, kinyitom a notebook tetejét; a gép zümmögni kezd. Előkeresek egy lemezt, Pink Floyd, Obscured by Clouds; a hangszórókból áradó fémes delej betölti a szobát. Visszaülök az asztalhoz, kinyitom a könyvet. Mélyet lélegzek fölötte. Salétrom, mész, avas dió, nedves penész szúrós szaga; a könyvet a bolhapiacon vettem, sokáig nézegettem a standot, ahol meglapult, egy csomó régi újság, fakó fénykép, rongyos naptár és egyéb, papírból készült vicikvacak alatt. Óvatosan vettem fel, azt hittem, rögtön lapjaira hullik, de a vártnál jobb állapotban volt. Megfordítottam: kék és arany csillagok a fekete űrben, felül apró űrkomp, vidáman szeli a csillagos feketeséget. „Utazás a világűrbe”, írta Vitalij Szevasztyjanov, a Szovjetunió űrhajósa. Megsimogattam a borítót; a világűr fekete pora nyomot hagyott a kezemen – fellazult festék volt, vagy a piac mocska talán.

Ma jelentkezett a szerzőtárs. Ugyanazt a történetet gombolyítjuk ketten; én az őrületet tolom magam előtt, ő… nos, a halált. Szerzők és szereplők vagyunk egyszerre – ez nem irodalmi közhely, hanem a valóság. A hősök: az űrérzékeny lelkek; bizarr egy társaság. Kinyitottam a könyvet. Kedves kis barátom! Valamikor réges-régen, amikor az ember még nagyon keveset tudott arról, hogy milyen is a Föld, úgy képzelte, hogy alakja olyan, mint egy fölfordított csésze. Ez a csésze három óriási elefánton nyugszik, az elefántok pedig egy még hatalmasabb teknősbéka páncélján állnak. A csodateknős úszik az óceánon, és az egész világot, melyet emberek népesítenek be, milliárd csillaggal szikrázó, kristályos égbolt borítja. Lapoztam. Rakétabázis emelkedett ki a könyvből, mozgó papírfülekkel, az egyik résből fülbemászó kandikált elő, a könyv nyirkos redőiben bujkált. Fogtam egy papírlapot, rátereltem a fülbemászót, és az udvarra vittem. Megráztam a papírt, a fülbemászó leesett, és elbújt a fű közé. Visszamentem, átnéztem a könyvet, de több lakója nem volt.

Azóta, hogy túlestem mindazon, ami e könyv történetét alkotja (túlbuktam önmagamon, mondaná Tandori), itt, a notebook mellett töltöm el az időt; írok, hogy bizonyos dolgokat elfelejtsek, de közben persze emlékeznem kell hozzá. A küldemények elgondolkodtatóak, és olykor meglepnek. Mint egy nagyon jó étteremben: az ember rendel valamit, amit egyébként untig ismer, és várja, hogy mit hoznak… helyette. A szerzőtárs elmondja, mi történt, én elmondom, hogy mit éltem át. Nem dialógus, inkább montázs: az összeszerelt részek mentén tapogatózunk az igazság felé – talán. Csak ennyi volna? Továbblapozom az űrhajós könyvet. A Szojúz–Apolló űrrandevú látható a képen: középen két űrkomp, mögöttük indigókék ég, fölöttük diadalmasan ragyog a lángpalástba burkolódzó Nap. A könyvet a notebook mögé állítom az íróasztalra, olyan, mint egy kétrészes oltár. A polcra nézek, szemmagasságban a könyvek hátratolva, a polc peremén húzódó sávban tenyérnyi fémbetűk csillognak, kis szobrok, sorba rakva, B O W I E – egy újabb vagy másik űrérzékeny lélek, vagy legalábbis az volt, hogy mi lett belőle, nem fontos ma már.

A fekete hús! Néha arra gondolok, hogy ha [újból] ehetnék belőle, jobban emlékeznék arra, amit tudni szeretnék, ami helyett csak a káosztömb töredéke, valami kaotikus massza áll. A szerzőtárs óvott ettől. Igaz, hogy visszatér a múlt, a fekete hús mindenható, de ha segítségével visszahoznánk a múltból a holtakat (hogy nekem tanúskodjanak), akkor esetleg – nem mennének többé el. Hát, igazából ezt nevezik őrületnek. Mindezt csak azért említem meg (megkockáztatva, hogy mégiscsak bolondnak tartanak), mert ez az oka annak, hogy többé nem kérek belőle – semmi más.

1. SZÁMŰZÖTTEK

A falu képe félelmetes sebként éktelenkedett a szibériai tájon. A települést folyó szelte ketté, a házak a parttól távolabb épültek, a derékig érő parti sárban néhány bivaly dagonyázott. A mólóhoz kötött csónakokban halászok dolgoztak, éppen néhány ősvilági külsejű halat emeltek ki a vízből. Aron Jakovlevics Suler a parton állt, csizmája a híg sárba süppedt; a halászokat figyelte: szemüket eltakarta zsírtól ragacsos kékesfekete hajuk, foghíjas szájukban falevélből sodort cigaretta füstölt, ruhájuk sáros és toldozott-foldozott. Messze a parttól, a falutól kissé távolabb, Suler apjának háza állt, ablakaiból éppen a folyóra láthatott. Suler élete egy különös háromszög határain belül zajlott, melynek sarokpontjait a folyó, a krátertó melletti szellemliget, valamint a ház alkották. A folyó a szabadságot és az életet jelentette számára, szenvedélyesen szerette a tiszta vízben suhanó óriási halakat, és a madarakat, melyek zsákmány után kutattak a víz fölött. Az erdő mélyén, a krátertó partjára épített telepen, ahol pár alkalommal anyja törzsének megmaradt tagjaival találkozott, olyan titok rejlett, mely minden korábban megismert titoknál félelmetesebb volt. Végül apja házában, ahol senki által nem zavart életét élte, ott voltak a könyvek, melyeket egyre elmélyültebben tanulmányozott. A könyvek maguk is három csoportra oszlottak. Iskolai könyvekre, melyek tartalmát egyetlen elolvasás után kívülről tudta. Aron önállóan tanulta meg a tananyagot, minden rendszerezés nélkül, ahogy éppen a kezébe kerültek a könyvek. Ez nem csodálatot, inkább félelmet váltott ki a fiú intelligenciájával kapcsolatban. Az idősebb Suler, aki valójában maga is roppant fiatal volt, csak idővel jött rá, hogy Aron egyszerűbben is haladhatott volna, az elsős könyvektől a magasabb osztályokig, és nem összevissza, de már késő volt. A fiú elméjében azonnal rendszerré álltak össze az ismeretek, automatikusan kapcsolódott össze és alkotott rendet az a tudás, amit a tankönyvek szerzői a tanulók eltérő fejlettségi szintjét figyelembe véve rendeztek el, hosszú iskolaévek fáradságos munkájára számítva, az egyszerűtől a bonyolultabb felé haladás logikája szerint. Aron Jakovlevics Suler így nem is járt iskolába, csak zavarta volna a gyerekeket, és a többiek is csak zavarták volna őt. Suler tanító, aki maga sem volt buta ember – leszámítva néhány politikai és erkölcsi botlását, melyek végül az ország e távol-keleti csücskébe repítették őt – néha végignézett tanítványain az istállóra hasonlító iskolaépületben, és arra gondolt, hogy a termet az utolsó zugig kitöltő és meglehetős bűzt árasztó gyereksereg olyan összképet nyújt, mint egy néprajzi tabló. Néhány diák kínainak látszott, mások mongolnak, egyesek leginkább – mint a folyóparti halászok gyerekei – indiánokra emlékeztették őt; aztán néhány európai arc, idevetett-idevetődött oroszok és száműzött lengyelek gyerekei: szőke hajuk és fehér bőrük világított a sok hollófekete tincs és sárgásbarna arcocska között. Csak feketék nincsenek, gondolta magában Suler, zsidónak pedig itt vagyok én. Igen! Aron teljesen felesleges ide, nemsokára el is kerül innen, egyetemre kell járnia, tanulnia kell, csak még nem tudom, hogy hogyan. És még nem tudom, hogy hol, fűzte hozzá magában Suler, és visszatért a számtani alapműveletek ismételtetéséhez, magában gyorsan elintézve a kérdést, hogy alapjában véve ő is tehet róla, hogy a fia olyan, amilyen: nyugtalanító csodabogár, vagy ami rosszabb: afféle szellemi szörnyszülött.

Aron könyveinek második csoportját néhány német és orosz szakkönyv alkotta, olyan témákban, melyeket az idősebb Suler, amíg lehetett, maga is tanulmányozott. Lélektan, biológia, orvoslás, filozófia, néprajz – Jakov Davidovics valamikor orvosnak készült, de tanulmányai félbeszakadtak: az irodalom, a politika és a nők iránti szenvedélye olyan káoszba taszította, ahonnan csak a tanítóságig vezetett az út. Aron figyelmesen elolvasta e munkákat is, és gyakran gondolt arra, hogy egyszer ilyesmivel szeretne foglalkozni ő is. Végül ott voltak apja héber és jiddis könyvei, melyeket Jakov az apai nagyapjától, egy odesszai rabbitól örökölt. A rabbi könyvei között számos misztikus értekezés és kommentár is volt. Aron – aki apja bizonytalan útmutatásai nyomán megtanult héber és jiddis nyelven olvasni – úgy érezte, hogy ezek a könyvek, függetlenül attól, hogy igazuk van-e vagy sem, egy dolog miatt különböznek a többitől: nem rögzített igazságok vannak bennük, értelmük kimeríthetetlen, sőt épp e kimeríthetetlenség a bölcsességük. Mint az Örökkévaló esetében, gondolta Aron Suler, miközben a héber betűket böngészte, és a nagy Jichák ben Slomo Lurija tanai nyomán próbált képet alkotni a teremtés titokzatos műveletéről.

Végül volt még egy könyv, amit Aron nagyon szeretett, noha nem egészen értette, miről szól. Valójában ez volt az egyetlen könyv addigi életében, mely sem a rendszerezett tudás állványzatai, sem a kimeríthetetlen bölcsesség kaleidoszkópszerű ragyogása mellé nem volt besorolható. Apja verseskötete volt ez, amit orosz nyelven adtak ki, egy kicsiny odesszai könyvkiadó segítségével, még a forradalom előtt. Az orosz verssorok hol álmaira emlékeztették őt, hol apja szülővárosát idézték fel, amiről sokszor mesélt, az elképzelhetetlenül meleg és kék tengert, az alacsony pálmákat, a soha nem ízlelt gyümölcsöket: a fügét, a dinnyét és a szőlőt. Apja lerajzolta neki e pompás gyümölcsöket, beszélt édes, fűszeres ízükről, különös zamatukról és bódító illatukról, olyan ékesszólóan és láttató erővel, mely egyébként átszőtte az egész könyvet. De másmilyen versek is voltak a könyvben: kibogozhatatlanul homályos sorok, melyek komoran meredtek rá az olcsó papírról, mint sötét pecsétnyomok. Valami összefüggéstelen dadogás nyelvén íródtak ezek a költemények, mintha az őrültek beszédét rögzítették volna, kikről apja orvosi könyveiben olvasott. E sorok időnként a kabbala kifürkészhetetlenségére, máskor pedig valami ismerős, de mégis a távolban lebegő tudásra emlékeztették őt. A nyelv mögötti nyelv, így nevezte ezt Jakov Suler, és amikor Aron elmagyarázta neki, hogy a kabbala nyelvelmélete is ilyesféle, apja csak komolyan bólogatott. Végül volt egy ciklus a könyvben, mely a szerelmi szenvedélyről szólt, és a nőkről, akikhez Jakov Davidovics Sulert ez a szenvedély hozzáfűzte valamikor.

Aron csak mérsékelt érdeklődéssel olvasta e verseket, melyekben nedvektől sikamlós testrészek formájában jelentek meg a szóban forgó asszonyok, mint megannyi érett húsú, ragadós gyümölcs. A fiú homályosan tudta, hogy az ő különös lénye is e szenvedélynek köszönhető. Apja épp olyan felelőtlenül, mint amilyen heves vággyal ejtette teherbe anyját, az egyik, már csak pár lélekből álló erdei törzshöz tartozó lányt, ahogy valaki letéphetett ott távol, a meleg tengerparton egy édesen illatozó gyümölcsöt. Amikor a terhes fiatalasszony a tanító házába költözött, a lány rokonai felsorakoztak Suler háza előtt, hogy felelősségre vonják őt, vagy bosszút álljanak, de véres eseményekre végül nem került sor. Jakov a saját nyelvén beszélt a törzshöz, melyet asszonyától a fiához hasonlatos könnyedséggel tanult meg, a félelemtől vad ékesszólás vett rajta erőt, hajdani költői nyelve feléledt, és zavaros szavakkal ecsetelte, hogy ő is egy kis nép fia, melyet nemsokára nyom nélkül törölnek el a föld színéről, és hogy mindent megad a lánynak, amit megadhat, aki különben is apátlan-anyátlan árva volt. A törzs tagjai soha nem hallottak a zsidókról, viszont okkal tartottak a nyugatról érkezett idegenektől; az oroszok többször rendeztek mészárlást telepeiken. Féltek az eszelős, semmit nem tisztelő erőszaktól és a tüzet okádó fegyverektől. Megsajnálták az idegent, aki elmagyarázta, hogy erőszakkal telepítették ide a világ egy másik szegletéből. Komoran álltak a ház előtt, aztán hátat fordítottak és elindultak az erdő mélye felé.

Aron végignézte, ahogy a halászok kiürítik az összes csónakot. A parton gyors mozdulatokkal szétnyitották a halak hasát, és a folyóba szórták a véresen csillogó belsőségeket. A megpucolt halakat kordékra rakták, és a folyékony sárban erőlködve eltolták őket a falu széle felé, ahol a szárítók álltak. A fiú megfordult, és lábait nehézkesen mozgatva elindult a házuk felé. A levegő tiszta volt, de az út fölött vérszívó legyek felhői gomolyogtak; könnyű szél mozdult, Suler még mindig érezte a nyers halszagot. A bejárat előtt, a rönkfából épült tornácon lehúzta csizmáját és a házba lépett. Az ajtó nyitva állt, mindenki tudta, hogy a tanítónak – a könyveken kívül – nincs a világon semmije, könyveket pedig errefelé nem olvastak az emberek. A ház egyetlen helyiségből állott: balra volt a tűzhely és egy idomtalan szekrény, ez volt a konyha, középen asztal, durva deszkából, ahol étkezni szoktak, és ahol Aron napközben tanult vagy olvasott. Villany nem volt. Lenin képletéből – miszerint villamosítás plusz szovjethatalom egyenlő kommunizmus – erre a vidékre csupán a szovjethatalom jutott el, a falu közepén álló rendőrőrs formájában, ahol néhány mindenre elszánt, erőszakos, ugyanakkor mély apátiába süppedt orosz lakott.

A házban mécsessel világítottak, de sötétedés után a két Suler többnyire hosszú beszélgetésbe mélyedt, miközben Jakov az esti pálinkáját kortyolgatta és dohányzott. Aron nappal tanult, más dolga nem volt. Jobbra hátul két pokróccal letakart ágy állt derékszögben, a fiú ágya az ablak alatt, apjáé pedig a ház hátsó fala mellett volt. A fal mellett mindenhol farakások magasodtak, a fa gyantás szagot árasztott, és a rakások mélyén időnként megmozdult egy-egy egér. Az egyik ágy alatt két régi bőrönd hevert, azokban tartotta Aron a könyveit. Jakov egy időben gondolkodott egy polcon, amit saját kezével is megépíthetett volna a könyveknek, de elvetette ezt a gondolatot. A könyveknek jó helyük volt az ágy alatt, ahol nem láthatta őket senki, noha az is igaz, hogy a tanító nem nagyon fogadott látogatót.

Aron az ágyra dobta a kabátját, és töltött magának egy pohár vizet. Leült az asztal mellé, és míg a vizet kortyolgatta, elgondolkodott. Gondolatai nyugtalanul indáztak erre-arra, noha általában fegyelmezett fiú volt, ahogy mondani szokás, tetteiben és gondolataiban egyaránt. Jól ismerte maga körül a világot, mindazt, amit a kelet-szibériai táj, az erdő, a folyó, a kis falu, no meg az apja adhatott. Nem volt öntelt, tudta, hogy a folyó és az erdő végtelen és így megismerhetetlen, az erdőben élő törzsek pedig sok titkot rejtenek, melyek közül a legfontosabbnak ő maga is birtokosa volt. Éppen e titok volt az, mely kimozdította ebből a számára idilli világból, amelynek másik, sötét, általa nem nagyon értett oldala apja száműzetése volt. A szent betűk pecsétjeit viselő, az Örökkévaló kifürkészhetetlen akaratából a semmi és a valami határán feszülő világ Aron számára nem zárt rendet jelentett – úgy látta maga körül, mint egy roppant köntöst, mely egyrészt titkos betűkkel hímzett, másrészt kifordítható: külsővé téve a belsőt, és belsővé a külsődlegest.

A köntös kifordítása: ez volt, amit titokban megtanult, egyrészt a kabbala segítségével, másrészt egy különös véletlen révén, messze, az erdő mélyén, a szent helyen, olyan tudásra téve szert, amit még apjával sem osztott meg. Kétféle vágyat érzett és mindkettő a tudáshoz kapcsolódott. Egyrészt szeretett volna találkozni egy eleven rabbival, aki további tanácsokat adhatott volna neki a kabbala megismeréséhez, másrészt szerette volna tudni, mi köze lehet a köntös átfordulásának az agy működéséhez. Az agy felépítését és alakját – az elme talányos tükörképét – apja orvosi könyveiből jól ismerte, de ennél az orvosi tudásnál jobban érdekelték a fejében suhanó szellemek, a szédülés, amit kisgyerekkorában érzett, ha szédüljbabát játszott, jobban érdekelték az álmok, vagy a később számára korlátot alig jelentő emlékezet. Hol vannak a nyelvek szavai a fejben, miféle lények látogatják őt, amikor alszik, és mi történik a testtel, amikor transzba lépve, a végtelen erdő vagy az ezer mérföldekre kanyargó folyó ezüstös vize fölött lebeg? Tanulni szeretett volna, és ezért utaznia kellett, el kellett hogy hagyja Szibériát, megismerni azt a világot, amit a Birodalom európai része és Moszkva jelent.

Fél évvel később Aron Suler ott állt az apja mellett a falu mólóján – a hajóra vártak, mely keletről érkezett, és mindenféle szibériai árut szállított a nyugati területek felé. A hajó, szokás szerint, horgonyt vetett a falunál, hogy fedélzetére vegye a postát, valamint azt a néhány embert, zömmel oroszokat, akiket a hivatal máshová szólított. Aron különösen nézett ki apja kabátjában: vékony kis szerzet, sűrű fekete hajával, kreol arcbőrével. Kezében bőröndöt tartott, amibe bepakolta füzeteit, apja verseskötetét, és a kabbaláról szóló könyveket. Az egyik füzetbe apja két levelet csúsztatott, egyet egy odesszai, egyet pedig egy moszkvai ismerősének. Arról, hogy mi lehet most velük – élnek-e, vagy halnak, és elérhetőek-e egyáltalán –, Suler apja nem tudott semmit sem. Aron kabátja zsebében két becses tárgy rejlett: apja tárcája, még az odesszai évekből, ebben tartotta Jakov a megtakarított pénzét, néhány bankót, melyről fogalmuk sem volt, hogy mennyit érhetnek, a másik pedig egy bőrzacskó, melyben néhány gumószerű növényi képződmény lapult.

A hajó felbukkant a ködben és haldokló állat üvöltésére emlékeztető kürtszót hallatott. Jakov megszorította a gyerek kezét. Kissé távolabb tőlük két halász állt. Most előrejöttek, és a ladikba dobálták a csomagokat: néhány ládát, Aron bőröndjét és egy postazsákot.

– Nem integetek. Vigyázz magadra – mondta Jakov.

– Jól van, apa. Látjuk még egymást – mondta Aron. Összeölelkeztek. Aron Jakovlevics Suler bekászálódott a csónakba és leült a ládára, amire az egyik halász rámutatott.

2. „NATHAN” LEVELE

Az idős férfi a teraszon állt, és a völgyet nézte. Látott is valamit, meg nem is. Erős szemüveget hordott, a szárakra erősített látcsőre emlékeztető készülék fájdalmasan szorította az öregember orrát, és kövér izzadságcseppek folytak végig az arcon, ahol a keret és a bőr találkozott. Nyugtalanul figyelte a völgy oldalát borító növényzetet, tüskés ágaikat harciasan meresztő cserjék szövedékét, melyben – a férfi tudta, noha csak foltokat láthatott belőlük – helyenként fagylaltrózsaszín, borvörös és tűzpiros virágok bújtak meg. A sivatagban koncentrálódik az élet. Minden mérgezőbb, és valahogy… keményebb. Igen, a túlélésért küzdeni kell, gondolta. Megfordult, a terasz mélyére sietett, ahol kitolható vászontető védte az embereket a kaliforniai naptól, mely magnéziumos fénnyel vonta be a partvidéken terpeszkedő várost; konokul égette a fák sötétzöld leveleit (melyek úgy védekeztek a hőség ellen, hogy keskenyebb oldalukat fordították az ég felé) és mézszínűre pirította a parton tanyázó szörfösök bőrét; egyrészt áldást hozott a vidékre, másrészt alattomos volt és cseppet sem veszélytelen. Bőrrák, gondolta az idős férfi minden alkalommal, ha kiment a napra, amit elég gyakran meg kellett tennie, és még szorosabbra húzta magán az egyiptomi inget. A vászontető alatt hűvösebb volt, a közelben forgó locsolókészülékből spriccelő vízsugár, melyet a teraszra is besodort az óceán felől fújó szél, enyhítette a hőséget. A férfi leült, a kényelmes karosszék olyan alacsony volt (és a férfi oly magas), hogy alig kellett volna előrehajolnia ahhoz, hogy csontos térde az álláig érjen. Oldalt nyitva volt egy ablak, a dolgozószoba mélyéről zene szólt: Sztravinszkij egyik régi, még Oroszországban komponált műve, melyet a mester az itteni lemeztársaság óhajára átdolgozott és újra rögzített. Igor cinikus lett, gondolta a férfi, minden csak a forma, a tartalom sehol.

Kezébe vette a levelet. Párizsban adták postára, nyilván kicsempészte valaki, Moszkvában a levélellenőrzés miatt nem adhatták volna fel. Jó angolsággal írták, noha érződött, hogy írója nem sokat érintkezhetett angolokkal. De mit akarhat vajon? Ha csak egy pillanatra is, de érintkezni a szabad világgal – vagy a világhírrel? A magas férfi afféle irodalmi híresség volt, mint angol író a két háború között a legnépszerűbbek egyike, aztán valamivel kétesebb nevet szerzett magának a drogkísérleteivel. Igen, olvashatta a könyvet, gondolta az író, bár rejtély, hogy miképpen szerezhette meg. A levél írója – „Nathan” néven írta alá, nyilván álnéven – biokémikus volt. A szöveg rendkívül zavarosnak látszott. Az ismeretlen orosz… bolond lenne? Utalások a Bibliára, Ciolkovszkijra, Leninre, Nietzschére, Gide-re, Eliotra, sőt még az ő bátyjára is. Julian? A rejtélyes orosz miatta küldte a levelet? Nem hiszem. Pártzsargon, meg valami okkult marxista szöveg. Olyan… ezoterikus az egész. De mivégre? Valaki – úgymond – szócső lenne? Lenin csak álca, ez rendben. Ciolkovszkij: az űrkutatás atyja, ez érdekesebb. Tudta, hogy Ciolkovszkij valami titokzatos mozgalom tagjaként dolgozott, akik abban hittek, hogy az emberi test feltámasztásán munkálkodni erkölcsi kötelesség – ezért foglalkozott az űrrepüléssel. Ha a sok halott mind feltámad, akkor a Földön majd nem férnek el, ki kell telepíteni őket más bolygókra, az űrbe. Talán Lenint is ezért balzsamozták be?

Nevetnie kellett. Nem, „Nathan” nem ezért írt. Hm, ne az ésszerűt keressük, hanem az ésszerűtlent; a tipikus nem gyanús, hanem a kivétel… vagy mégsem? Mi az, ami nem illik a képbe? Persze, Eliot. Igen, Eliot az! Nehézkesen felállt és bement a nappaliba. Kikapcsolta a lemezjátszót és helyére tette a Sztravinszkij-lemezt. Egy darabig állt a lemezpolc előtt, és elővett egy Schönberg-felvételt. Aztán visszatette. Végül Schubert mellett döntött, felcsavarta a szekrény nagyságú hifi-berendezés kövéren csillogó bakelitgombját, és megszólalt a zene. Mint a hangversenyteremben. Egy Horowitz-felvétel volt, Aldous mosolygott; barátjára, a fiatal Joshua Horowitzra gondolt, aztán a feleségére, aki nyilván azonnal bejön és kikapcsolja a készüléket. Kicsit elgondolkodott. Miért is jöttem be? Az öregség. Mióta drogokkal foglalkozott, feledékenyebb lett. De megérte. Új dolgokat ismert meg. És a Doors of Perceptiont úgy veszik, mint a cukrot. Még jó, hogy nem tartóztatnak le érte. Persze, nem Oroszországban vagyunk.

Hm. Ez a „Nathan” a drogok miatt írhatott. Sőt! Aztán eszébe jutott, hogy miért is ment be az épületbe. Odament a galériához, az E betűs könyvek fent voltak, ahol a tömörfa korlát körbefutott. Most a normális szemüveg volt rajta, látott vele valamit, meg nem is. Jó lesz ez, úgyis megismerem azt az ostoba könyvet. Nem szerette Eliotot. Hideg, beképzelt fajankó, olyan, mint egy ravasz hüllő, a háború alatt majdnem náci lett. Pound valóban náci lett, vagy fasiszta, vagy mi, Mussolini híve, őt mégis jobban elfogadta. Benne legalább van szenvedély. Mint Lawrence-ben. És jobb költő is, ami nem mindegy. Hát ez van. Pound ült egy kicsit, aztán elmegyógyintézetbe zárták, míg Eliot a Faber & Faber-t vezette. Az a neofita disznó mindenre képes, tette hozzá félhangosan, míg óvatosan felkapaszkodott a lépcsőn, magasan billegő fejével a galéria pereméből kiálló gerendákat kerülgetve. Levette a polcról az egyik könyvet. Válogatott versek. The Waste Land – kezdjük a legesélyesebbel. A közös nevező nem lehet másik vers; nem is valószínű, hogy a fura orosz – ha ugyan az volt – Eliot minden munkáját ismerje. Átfutotta a verset, eltartott egy darabig, mert hosszú volt, aztán még néhányat, de rájött, hogy tévedett. Eliot zsákutca. „Nathan” talán azért írta bele, hogy az illetékteleneket félrevezesse. Talán Gide? Kétségbeesett erőfeszítéssel próbálta egybelátni az egészet: a zavaros levél, az utalások, az idézetek, a nevek. Könyvek. A Biblia. Eszébe jutott a Les Nourritures terrestres, Gide egyik korai műve. Két idegvégződés között kipattant egy szikra, az összeköttetés és vele a megoldás megszületett.

[a könyv] amelyet megevett Szent János Patmos szigetén

… – én a málnát jobban szeretem –

Elteltek keserűséggel tőle belső részei

S utána lett sok látomása.

No igen. János evangélista megette azt a könyvet. Rendben.

Egyem meg én is a levelet? Talán másképp értve: a jelek szerint „Nathan” valami drogszerű anyagot küldhetett benne. Az asztalról levette a keze ügyében tartott nagyítót – sokszor ezt használta, ha nem volt kedve feltenni a nehéz és ormótlan szemüveg-szörnyet –, és újra tanulmányozni kezdte a levelet. Most figyelmen kívül hagyta a gépírást, és közvetlenül a levélpapírt vette szemügyre. Jó minőségű, nehéz papír volt, talán nem is arra készült, hogy levelet írjanak rá. Nagy kincs lehetett a távoli Moszkvában, ahol a háborús papírhiány óta ritka az efféle. Vastag volt, szinte szivacsos. Hogy magába szívja a nedvességet. Széthajtotta a levelet, és az egyik oldalát, melyen csak pár soros szöveg volt, úgy tartotta, hogy átsüssön rajta a nap. A papír sötét volt, itt-ott foltokkal, mintha teába merítették volna. Fogta a nagyítóüveget, és látta, hogy a lapokon barna szemcsék és szálacskák vannak, talán abból a készítménytől, mellyel átitatták őket. Aldous óvatosan az orrához tartotta a levelet: enyhe penész- és gombaszagot érzett. Az is lehet, hogy penészes helyen tartották a papírt, vagy magát a levelet.

Elégedetten ütögette a térdét „Nathan” levelével. Igen, a levél kettős kódolású, digitális és analóg egyszerre. Elmosolyodott. Vagy nem analóg? Ha a levél közege maga az üzenet, a papír át van itatva a tartalommal, akkor azt minek nevezze? Mindegy. A jelek mögött újabb jelek, a cselek mögött újabb cselek. A hidegháborús hisztéria nyomán maga is rákapott az efféle beszédre. Szörnyű, talán ha nincs ez az egész őrület, akkor soha nem gondol arra, hogy a levél valami mást is jelenthet. De igaz is: mi van, ha méreg? Tudta, hogy mindenképpen meg kell vizsgáltatnia a levelet. Egyrészt másolat kell róla, hiszen nyilvánvaló, hogy az üzenet „dekódolása” a papír megsemmisítésével jár majd. Egyértelműnek tartotta, hogy ő maga, személyesen jár majd a dolog végére; tudni szeretné, tudnia kell, hogy miféle hatásokat idézhet elő „Nathan” levele. Ha „Nathan” valahogy mégiscsak ismerte a könyvét, akkor tisztában kellett lennie azzal, hogy a küldeménynek legalább a pszilocibin hatásával összemérhetőnek kell lennie. Igen, bármivel van átitatva a papír, bizonyára nagy erejű készítmény lehet. Eddig rendben is lenne. Mi van még? Szerves anyag, vagy a titokzatoskodó orosznak sikerült szintetikus úton előállítania a hatóanyagot? Utóbbi esetben a dolog még különösebb, ugyanis a pszichotróp növények hatóanyagai gyorsan elbomlanak, ez a körülmény okozza az egyik legnagyobb nehézséget. Lehet, hogy ez is tönkrement már. Meglengette a levelet, és újra beszippantotta a gombaszagot, mely felerősödött a forró levegőben.

*

Joshua Horowitz 1958-ban huszonnyolc éves volt, és az UCLA egyik biokémiai laboratóriumában dolgozott – ha tehette. Sajnos voltak olyan napok, amikor Joshua nem tudott elmenni otthonról, mert egyéb félelmei és rigolyái mellett agorafóbiás volt. Lakása – könyvekkel tömött húsz négyzetméteres szoba, saját zuhanyzóval – az orvosi kar egyik kollégiumi tömbjében volt, ahol olyan egyedülálló kutatók lakhattak, akik tehetségesek voltak, de nem volt pénzük önálló lakás fenntartására, és akiket – kellő előmenetel híján – a gyógyszergyárak sem kerestek meg csábító ajánlataikkal. Joshua egyébként aligha fogadhatott volna el egy ilyen ajánlatot; ha otthon volt, anyaszült meztelenül időzött szobájában – mint később, pszichoanalitikusánál kiderült, azért, hogy senkinek ne kelljen hirtelen ajtót nyitnia. Aki időt nyer, életet nyer, ez egy alsónadrág felhúzásának néhány másodpercére is igaz. Szakkönyveket vagy regényeket olvasott, nyelvkönyveket és szótárakat lapozgatott, és közben zenét hallgatott olcsó táskalemezjátszóján. Ha felöltözött, és a házakat kerülgetve, a falak közelében surranva – mint egy nagy svábbogár, gondolta néha – bement a közelben lévő pszichofarmakológiai laboratóriumba, szinte senkivel sem beszélt. Belemerült a kísérleti jegyzőkönyvek adatsoraiba, vagy a világ minden tájáról rendelt szakkönyvek lapjaiba, és hajmeresztő kutatási terveket gyártott, melyeket főnökei – az energikus dr. Paltrow és a melankolikus dr. Brown – a papírkosárba hajítottak. Ha maradt rá ideje, akkor Petri-csészéivel pepecselt, melyekben gyanús foltok tenyésztek. Joshua időnként a laboratóriumból nyíló üvegházba sietett, ahol langyos vizet és tápanyagoldatokat permetezett az üvegház különféle, napfényes, vagy épp homályos pontjaira állított terráriumszerű tartályokba. A legtöbb „terráriumban” gombák voltak. Joshua hatóanyag-mániás volt, mindenhol tudatmódosító szereket keresett, és fiatal kora ellenére máris nagy szolgálatokat tett az efféle anyagok iránt mind nagyobb érdeklődést mutató orvostudománynak. De Joshua ragyogó eredményeire mások is kíváncsiak voltak.

Pechvogel – ahogyan otthon mondták, Lengyelországban; ha ugyan otthon volt az, gondolt rá néha keserűen. Tizenhat éves elmúlt, mikor a háború véget ért, rokonait megölték, hová menjen? Jelentkezett egy segélyszervezetnél, és pár évvel később – egy idős zsidó házaspár támogatásával, kiket lenyűgözött Joshua folyékony héber nyelvtudása és jártassága a vallási ismeretekben – megkezdte orvosi tanulmányait a Stanford egyetemen. Aztán Los Angelesbe költözött, és elhelyezkedett az orvosi fakultáshoz tartozó biokémiai laboratóriumban. Főnökei kihasználták: a szigorú dr. Paltrow a saját karrierjét építette Joshua kutatásaiból, a másik pedig (a mindig tűnődőnek és szomorúnak látszó dr. Brown) rendszeresen továbbadta Joshua kutatási terveit, a külföldi könyvekből készített kivonatait, kísérleti adatsorait egy minden efféle információ iránt mohón érdeklődő kormányhivatalnak. Ez mind pech volt, de végül mindenki jól járt, Joshua számos hendikepje ellenére sem halt éhen, sőt azzal foglalkozhatott, amit szeretett, és – legalábbis főnökei így gondolták – aligha tudott volna örülni egy spanyol stílusú tengerparti háznak, vagy az előtte terpeszkedő Rolls Royce Ezüstfantomnak.

Horowitznak kiterjedt tapasztalatai voltak azokról, akiket ő „veszélyes embereknek” hívott, és csak két emberben bízott meg teljesen, az egyik Aldous Huxley volt, a híres író, a másik pedig dr. Arthur Brown. Joshua sok kisebb-nagyobb szívességet tett a pszichedelikus szerek iránt érdeklődő írónak; a Doors of Perceptiont, benne a meleg hangú dedikációval, mindig a keze ügyében tartotta. Amikor valahogy kiderült, hogy a laborban folyó kísérletek egy része az író munkájának segítését célozza, Paltrow keményen megrótta őt, sőt az elbocsátás kérdése is felmerült – amit persze ő sem gondolt komolyan.

A teraszon őrjöngött a hőség, a Mulholland sziklái ragyogtak. Joshua nyugtalanul fészkelődött karosszékében, valami kapaszkodót keresve próbálta elűzni a kínzó érzést, hogy az űr felszippantja. A völgy mélysége és a kéken izzó égbolt, melynek végtelenségét az óceán látványa tovább fokozta, nem tett jót tériszonyának. Mégis szerette ezt a helyet: a könyvekkel és festményekkel zsúfolt villa, valamint az író társasága megnyugtatta. Türelmesen várt, míg az író elolvasta a „Nathan” leveléről készített összefoglalót. Mindent gondosan dokumentált; a laborban lefényképezte a levelet, egy másolatot az archívumba helyezett, és egyet – az eredeti levél kíséretében – átnyújtott az írónak. Ugyanígy járt el az összefoglalóval is, azt viszont nem tudhatta, hogy a levél másolatának egy újabb másolata, valamint az összefoglaló fotókópiája már dr. Brown farkasétvágyú aktatáskájában pihen.

– „Nathan” fekete húsnak nevezte el az anyagot – mondta az író.

– Igen. Pedig voltaképp egy gomba. Egy nagyon különlegesnek tűnő gomba – jelentette ki Joshua. – És mi van a hatóanyaggal? – kérdezte az író.

– Ezt még nem tudom pontosan megmondani. „Nathan” nagyon gondosan járt el. A levélpapírt, pontosabban, amit akként használt, alaposan átitatta mind a gomba ázalékával, mind a hatóanyaggal – mondta Joshua. – Vajon miért? – kérdezte az író.

– Hát… valószínűleg azért, mert nem bízott abban, hogy épségben megmarad. De különösnek találtam, hogy spórák nem voltak a levélben. Mintha nem akarta volna, hogy ön is szaporíthassa.

– Vagy azért, hogyha illetéktelenekhez kerül a levél, akkor ne tenyészthessék tovább – fűzte tovább Joshua gondolatát az író –, nagyjából megfelelve „Nathan” szándékának.

Ekkor bejelentettek valakit. Joshua elköszönt, és leült a parkban, hogy megvárja a taxit, amit hívtak neki. Tériszonya miatt nem vezethetett. Aldous a dolgozószoba mélyén ültette le az újabb vendéget. Meghökkentő jelenség volt: magas, persze közel sem olyan magas, mint ő, háromrészes szürke öltönyt viselt a melegben, de az öltöny keltette úrias látszatban nyoma se volt a jólöltözöttségnek. Rózsaszín ing, keskeny fekete cipő és szutykos fehér zokni. De a legfurcsább a vendég arca volt: hosszú tojásfej, szemtelen rókaarc, hegyes áll, hegyes orr, sárgán csillogó ravasz szem. Született jellemtelen. A férfi mereven bámult, aztán elővett a zsebéből egy krokodilbőr szemüvegtokot, abból pedig egy drót szemüveget. Széthajtogatta a szemüveg szárait, az orrára biggyesztette, és az íróra nézett. Aztán körbejáratta tekintetét a szoba berendezésén, de a fejét nem mozdította el, ezért viselkedése különösen alattomosnak hatott. Aldous tudta róla, hogy valami író, és sejtette azt is, hogy drogfüggő. Arra gondolt (aztán elszégyellte magát), hogy a látogató esetleg ellop tőle valamit. A vendég rossz szagot árasztott: dohányfüst, naftalin, férfikölni és valami kesernyés, erjedt szag. Spermium, gondolta.

A vendég ránézett, de rögtön el is kapta a tekintetét. – Nathan levele miatt jöttem – mondta. Aldous megdöbbent. Honnét tudja? Aztán arra gondolt, voltaképp nem kockáztat semmit azzal, hogy meghallgatja a különös vendéget.

– Honnan tud róla? A levélről, úgy értem – kérdezte.

– Anyagot gyűjtök… egy regényhez – válaszolta az idegen.

A válasz meglepte; azt hitte, az ilyenek csak úgy, izomból írnak. Végigmérte a férfit, nyomát sem látta izmoknak. Jó, akkor ösztönből. Nem kérdezte meg, hogy miről szól a nagy mű, tudta, hogy úgyis elmondja magától, rövidesen.

– És tud nekem valamit mondani róla? – kérdezte.

– Tudom az igazi nevét. Megmondjam?

Aldous bólintott; a vendég körülnézett, aztán a térdét bámulta.

– Suler. Az a neve, hogy Suler. Aron Jakovlevics Suler.

– Szóval Suler. És ezzel most mihez kezdjek?

– Miért írt magának? – kérdezte a vendég.

– Nem tudom, mennyire bízhatok magában, fiatalember.

A vendég vihogott. – Ismerem Sulert. Egyszer Párizsban találkoztam vele. És tudom, hogy mivel foglalkozik. A fekete hússal. Ez fantasztikus, nem?

A fekete hús! „Nathan” levelében említés történt róla. Az író meglepetést mímelt:

– Mivel?

– Valami fura droggal, egy ritka gombából sikerült kinyernie. A gombát elnevezte fekete húsnak. Én pedig tettem neki egy szívességet. Persze csak afféle írói szívesség. Így neveztem el az anyagot az egyik regényemben. The Naked Lunch. Ismeri… esetleg?

– Rossz a szemem. Csak keveset olvashatok. Drogokról ír?

– Ez érdekel… minden tekintetben.

Azt elhiszem, gondolta az író. Ezek szerint van bennünk valami közös. Nem tudta megállni, hogy meg ne kérdezze: – Olvasta a könyvem?

A vendég előhúzta zsebéből a Doors of Perception első kiadását és átnyújtotta az írónak. – Szeretném, ha dedikálná nekem.

Aldous felállt, az íróasztalhoz imbolygott és felvett egy töltőtollat. Kinyitotta a könyvet és beleírt egy sort. A vendég elvette a könyvet és megnézte: „Egy tudnivágyó embernek. A. H.”

– És a nevem?

Persze, persze, mondta az író, de nem sietett orvosolni a problémát.

– A fekete hús – folytatta a vendég. – Nem értem ezt… Hogy miért mondta el, éppen nekem. Hogy magának írt róla, azt értem. Úgy érezhette, hogy az orosz sötétségből ki kell lépnie a fényre. Magában megbízott. Úgy gondolhatta, hogy maguk ketten… afféle rokonlelkek.

– Hát nem? – kérdezte az író. Az ördögbe, talán ők is rokonlelkek? Dr. Jekyll és Mr. Hyde? Hm, egyáltalán létezik ez az ember? No persze, a szag. Ami bűzlik, annak léteznie is kell.

– Miért mondhatta el? – ismételte meg a kérdést az idegen. – Hát, van néhány válaszom. Nem túl jók, és nem is tudom, hogy melyik a helyes. Talán egyik sem. Egyrészt részeg volt. Nagyon részeg. Egy küldöttséggel járt kint Párizsban, és valami lokálban találkoztunk. Kiszúrta, hogy amerikai vagyok.

Amerikai. Ez ám az érdem, gondolta Aldous megvetően. – És aztán? – kérdezte.

– És aztán? Hát lehet, hogy mint afféle eltiport szovjet értelmiségi, azt gondolta, hogy minden nyugati fickó talpig becsületes. Hogy mi mind jobbak vagyunk náluk. Persze tudom, hogy náluk nem ez a hivatalos nézet, de valahogy olyan kívülállónak látszott. Lelki disszidensnek, vagy mifenének.

– Az ilyeneket nem engedik ki Nyugatra. De máshová sem – mondta Aldous.

– Ez igaz. Így arra gondoltam, hogy talán a harmadik lehetőség a helytálló magyarázat. Az igazat megvallva egyre többet töprengek ezen.

– Mégpedig? – kérdezte az író. Az idegen elégedetten kibökte: – Azon, hogy „Nathan” kém lehet. Orosz kém. Romantikusan hangzik, nem?

Aldous nevetett. A vendég nem látszott romantikus lénynek. Csak ez a szag ne lenne. Spermium és naftalin. Őrjítő. Migrént fogok tőle kapni. Ebben a pillanatban megérezte a tompa kopogást a koponyája falán. Kezdődik. Mikor megy el ez a fickó végre?

– Szovjet kém. Igen. És mit akarhatott magától? – kérdezte.

– Hát lehet, hogy semmit. De az is lehet, hogy… kapcsolatot épített.

– Hozzám? – kérdezte Aldous.

– Minden bizonnyal – mondta a vendég. – Végül is, kinek írta azt a levelet?

– De a levéllel együtt ki is adta magát, vagy nem? Magának fecsegett valamit erről a fekete húsról, nekem írt egy zavaros levelet. Ez minden. Mi volt a célja ezzel az egésszel?

– Nem tudom. Olyan ez, mint a mérleg serpenyője. Az egyikbe tette a fekete húst. Azért érdekes a dolog, mert nem tudjuk, mi volt, vagy mi van a másik serpenyőben. Talán valami… annál is fontosabb.

De mi lehet az? – gondolták egyszerre. A vendég keresztbe tette a lábát, elővett egy pakli cigarettát, és engedélyt kérdő mozdulattal az író felé tartotta. Aldous bólintott. A vendég rágyújtott és morfondírozni kezdett: – Lehet, hogy mindez együttesen Suler. Naiv idióta, ügynök és disszidens egyszerre. Ki tudja, mi van az ilyenek fejében? Szerintem mind őrültek. Nem hisz a rendszerben, de szolgálja. Ki tudja, miért? Talán úgy érzi, hogy így tudhat meg olyan dolgokat, amiket egyébként nem. Vagy így védekezik. Így teheti meg azt, amit akar. Így kap támogatást a kutatásaihoz. Így kap támogatást az életéhez. Olyan, mint egy kukac. Rágcsálja az almát, és egy idő után már nem tudja, hogy mi ő: a kukac, vagy az alma része…

Aldous félbeszakította: – Jó, jó, ezt értem. De van egy fontosabb kérdésem. Honnan tudta, hogy „Nathan” írni fog nekem? Mondta magának?

– Voltaképp igen. Persze, csak célozgatott rá. De később megtudtam, hogy valóban megtette.

Joshua árulta el? Az lehetetlen. Ekkor eszébe jutott valami:

– És hogy néz ki? Úgy értem, milyen a külseje?

– Szép férfi. Látta már, hm, Toscaninit? Valahogy úgy képzelje el. Csak nem olasz, hanem zsidó. Vagy félvér, kicsit mintha kínai lenne. Szereti a nőket.

– Ezt honnan veszi?

– Egy lokálban ismertem meg. Egy az ölében ült, kettő meg mellette.

Az író felsóhajtott: – Hát jó. De mi oka van annak, hogy maga felkeresett engem?

– Igen, igen. Valamit kérdeznék – válaszolt óvatos hangon az idegen. – Suler… valami mintát is küldött a levélben?

Aldous zavarba jött. Persze, küldött. De ez nem tartozik senkire. Habozott, mert nem szokott hozzá a hazudozáshoz, majd kibökte: – Mintát? Azt nem.

Megfogtalak, gondolta a vendég. Újból nekirugaszkodott a kérdésnek.

– De ha nem küldött mintát, akkor mi értelme az egész levélnek? Suler arra célozgatott, hogy neki soha nem sikerült szintetizálnia a fekete hús hatóanyagát. Mindig közvetlenül a gombából kellett kinyernie. De akkor nincs képlet. Ha nem volt minta a levélben, akkor az egésznek semmi értelme. Bárki írhat egy levelet arról, hogy kezében a bölcsek köve. Maga a levél szövege nem bizonyít semmit. Kellett, hogy legyen minta abban a levélben. Ez a dolog egyetlen értelme.

*

Végigolvasta a könyvet. Zseniális, nyomasztó, undorító – egyszerre. Először szemüveggel próbálkozott, aztán nagyítóval, majd elővett egy még nagyobb nagyítót, olyan volt, mint egy üvegtégla, ezzel kínlódta végig a regényt, sorról sorra araszolva. Csak néhány lapra szeretett volna szorítkozni kezdetben, afféle „mintavétel”, de megragadta az író különös tébolya; a drog, a hatalom, a szex, a fájdalom ötvözete, mely áthatotta – nem, ez nem jó szó, inkább alkotta a könyvet.

Nevetett fekete lárvanevetéssel, mintha valamilyen obskurus tájékozódó funkciója volna ennek a nevetésnek, ahogy a denevér fütyülésének. A Matróz hármat hahotázott. Akkor abbahagyta, befelé figyelt, mozdulatlanul önmagába mélyedt. A kábítószer hangtalan hullámhosszát fogta. Kiálló pofacsontjain viaszsárgán feszült arcbőre. Félcigarettányit kivárt. A Matróz tudta, hogyan kell kivárni. De a szemében sötét, száraz éhség tüzelt. A féken tartott szükségérzettől feszes arcát lassan fordította el, féltengelyen, hogy felmérje az épp most belépőt. Dagadt, a Végfokozat telepedett le, és fénytelen periszkóptekintete végigpásztázta a kávézót. Amikor szeme a Matrózhoz ért, bólintott észrevétlenül. Csak a narkomániában csupaszra hámozott idegek érzékelhetik az ilyen jeladást.

Óvatosan végigsimított a borító lila csíkján. A könyv teste olyan volt, mint a szerzőé: gyűrött és rossz szagú. Gyanús. De jól ír. Sőt, jobban, mint én. Vagyis jobb, mint az, aki valaha voltam. Hidegháborús regény, paranoia, drogok, zónák, ügynökök, rovarszörnyek. Állandóan dugnak meg rejszolnak benne. Persze mind férfiak. Ez a mániája, nyilván, a drogok mellett. Kinyitotta az egyik iratszekrényt és elővette azt, ami „Nathan” leveléből megmaradt. Felvett egy ezüst papírvágó kést, a nyelét azték istenek díszítették, húsos arcuk rosszindulatúan nézett az öregemberre. Fogta a levél maradékát, és vágott egy darabot belőle.

Nesze, nyeld le. Keserű lesz tőle a gyomrod, de a szád olyan édes, mint a méz. Elvettem az angyal kezéből a könyvecskét, és lenyeltem. A szám édes lett tőle, mint a méz. De amikor lenyeltem, a gyomrom keserű lett…