Antall József

Kései memoár

Osskó Judit

Antall József

Kései memoár

Publikálatlan interjúk

Corvina

Az interjúkat készítette Osskó Judit,

a szöveget gondozta és a jegyzeteket írta Buzinkay Géza.

Szöveg © Osskó Judit, 2013

Képek © Antall Péter, MTI Fotó és jogtulajdonosok

Borítóterv: Csöllei Balázs

Borítófotó © Rédei Ferenc

Kiadja 2014-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6219 0

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

„Szeressétek jobban a hazát, mint amennyire utáljátok az ellenségeiteket!”

(DEÁK FERENC)

Előszó

Antall József miniszterelnökkel rögzített beszélgetéseim húsz éve, 1992 júniusától 1993 májusáig kilenc alkalommal készültek. Életében a közvélemény alig tudott valamit személyes sorsáról, a hajdani gyermekkori környezetről, a politikus édesapáról és nagyapáról, és mindarról, ami meghatározta életét, pályáját, megszabta emberi tartását, hitét és hitelét. Az egyenként két-háromórás beszélgetésekből egy kivételes személyiség, egy elhivatott, okos, művelt és toleráns ember és politikus képe rajzolódik ki. Ez a sokórányi kései visszaemlékezés húsz év távlatából utólag talán segít megváltoztatni azt a róla kialakított hamis és igaztalan képet, amely miniszterelnöki pályáját végigkísérte.

A világ vezető politikusainak véleménye Antall Józsefről egyöntetűen elismerő volt. Összehasonlíthatatlanul jobb és elfogulatlanabb, mint a napi kisszerű csatározásokba belevesző hazai politikustársak ítélete, legyen szó akár az ellenzékről, akár néha a saját pártja tagjairól. A miniszterelnök széleskörű ismereteit, kompromisszumkészségét, tisztánlátását és elvi szilárdságát sokkalta magasabbra értékelték az őt távolabbról látó és személyiségét nagyra értékelő külföldi politikai szereplők, mint a belpolitikai küzdelem szűk optikával mérő résztvevői.

A halála óta eltelt húsz év sok tévelygését, csődjét, színvonaltalanságát meg- és átélve végre talán megérett az idő arra, hogy e távlatokban gondolkodó államférfi, a nagyvonalú és szellemes ember portréja – első kézből – kirajzolódhasson. Az interjúit olvasva sokak számára válik majd nyilvánvalóvá, hogy Magyarország kivételes szerencséje volt, hogy 1990-ben Antall József lett az ország első szabadon választott miniszterelnöke.

„…nem is szerencséje, jutalma volt a nemzetnek, hogy sok más kelet-európai állammal ellentétben egy kivételes adottságú férfiú vehette kézbe az országépítést akkor, amikor a semmiből kellett megalkotni a jogállamot, amikor negyven év jogtiprás után kellett közigazgatást teremteni, törvényeket hozni, a demokrácia játékszabályait újraírni, s nem ódon paragrafusokat leporolni, hanem korszerű, élő kereteket teremteni. Mihez? Hogy működjék az ország, hogy élhető legyen a szabadság, hogy rend legyen a rendetlenségben, hogy kezelhető legyen a berendezkedés, hogy az egyén érvényesüljön a tömegben, s a tömeg ne polarizált egyedekből álljon. Hogy választás legyen és választottak, hogy kormány legyen és ellenzék, hogy független bíróság legyen, hogy törvényhozásban szülessenek a törvények, s ne pártirodákban, hogy ellenőrizhetők legyenek a közpénzek elköltői, hogy alkotmányossági kontroll alatt álljon a parlament. Mit még? Mindent, mert semmi sem maradt a proletárdiktatúra kamrájában, s kellett egy csődgondnok, aki tudta, mit és hogyan kell csinálni. S ha Antall nem lett volna, ugyan ki lett volna képes arra, amit ő tett? Most mindenki gondolatban mondjon neveket, s képzeljen hozzá akkori arcokat, s képzelje hozzá mindehhez 1990-et. Mert más dolog ma tudni, és más dolog ma ítélni.” 2003 decemberében, az akkor már tíz éve halott Antall József hiányára emlékeztető írásában így foglalta össze Jávor Béla a rendszerváltás első miniszterelnökének roppant feladatait, majd később ezzel folytatta: „ma már ismeretlen előttünk az antalli rendíthetetlenség, amely nem állt szóba a népszerűséggel, mert ő nem a mának dolgozott, még csak nem is a holnapnak, hanem egy örök, nem a médiumok, hanem a saját mércéjével mért etalonnak.”

Antall József megjelenése a magyar politikában számomra azt jelentette, hogy olyan nagyformátumú, értékelvű és korrekt ember került az ország élére, amilyenről gyermekkoromban a nagyszüleim ábrándoztak. A miniszterelnök személyén keresztül ez a hajdani ideál elevenedett meg.

De hogyan kerül az építész végzettségű, elsősorban építészeti témájú műsorokat készítő televíziós olyan helyzetbe, hogy kilenc alkalommal többórás interjúkat készíthessen az ország miniszterelnökével?

Az első szabad választást megelőző két-három évet felfokozott izgalomban éltük át, korábban soha nem remélt szellemi, politikai pezsgésben teltek napjaink. Faltuk a tabudöntögető tanulmányokat, cikkeket, figyeltük a színfalak mögött-előtt alakuló politikai csoportosulásokat, késhegyig menő ideológiai vitákat folytattunk, érzelmileg azonosultunk vagy utálkoztunk. Először érezhettük, hogy végre nem elszenvedői, de tevőleges résztvevői lehetünk az ország sorsának alakulásában, hogy a körülöttünk folyó eseményeknek komoly tétje van. Eleinte nem volt könnyű eligazodni a nagy csatazajban. Azután ki-ki vérmérséklete, neveltetése, hite és meggyőződése szerint állást foglalt. Legszűkebb környezetem Antall József mellett döntött.

A győztes választást követően már első gesztusait az újságírók többsége érthetetlen ellenszenvvel fogadta. A hazai média méltatlan támadása, kérlelhetetlen ellenségessége miniszterelnöksége teljes idejét végigkísérte, még betegségében sem kímélve őt. Minél több támadás, ízléstelen bántás érte ezt a türelmét soha el nem veszítő politikust, aki mindig megőrizte méltóságát, minden ellenséges támadás közepette is az önuralmát, annál inkább megfogalmazódott bennem az elhatározás: kitalálok egy műsort, amiben olyannak mutathatom be Antall Józsefet, amilyennek felkészültsége, finom iróniája, megvillanó humora sejttette. Emlékszem a pillanatra, amikor egy élő televíziós műsor láttán végleg elhatároztam, hogy a magam módján, a számomra sem idegen terepen a nézőknek egy másik arcát mutatom meg. Akkoriban volt egy sorozatom Az én műtárgyam címmel, amelyben ismert művészek beszéltek számukra kedves műalkotásokról. Ebben a sorozatban szerettem volna megszólaltatni őt.

A műsortervet megírtam és elküldtem a Miniszterelnökség Sajtóosztályára. Egy idő után udvarias, ám visszautasító levél érkezett: a miniszterelnök úr elhárította a kérést.

A visszautasítás még elszántabbá tett. Felhívtam Juhász Judit kormányszóvivőt, aki korábban kollégám volt. Ő örömmel fogadta az ajánlatomat és ígérte, megpróbál alkalmat teremteni egy személyes találkozóra, ahol előadhatom a kérésemet. Erre a Feledy Péter által készített 1992-es március 15-i interjú előkészítő megbeszélésén, majd a későbbi forgatáson került sor. Juhász Judit azt találta ki, hogy az interjú képi illusztrációs része lesz majd az én feladatom.

Antall József a parlamenti dolgozószoba ajtajában fogadta a stábot, mindannyiunkhoz volt egy személyes mondata, még belőlünk is „felkészült”. Az interjú felvétele után kaptam egy kis időt, hogy a stábtól távolabb előadhassam a kérésemet. A miniszterelnök úrnak – aki pontosan olyan volt, amilyennek képzeltem, elegáns és szellemes – az eredeti ötletemhez valóban nem volt kedve, de felajánlotta, hogy találjak ki valami mást.

Felvillanyozva a felkínált lehetőségtől még aznap kitaláltam a személyes tartalmú magnós interjúkészítést. Arra gondoltam ugyanis, hogy a miniszterelnöknek tengernyi elfoglaltsága, a betegségével járó kezelések közepette nyilván nem jut ideje, energiája önéletrajzi visszaemlékezésre, naplóírásra. Az jutott hát eszembe: ha elfogad, elszegődöm mikrofonállványnak, meséljen a gyerekkoráról, a családjáról, a szellemi felkészüléséről és mindarról, amit fontosnak, érdemesnek tart elmesélni az utókor számára.

Az ötlettel felhívtam Juhász Juditot, aki még aznap tolmácsolta azt a miniszterelnöknek. Ő azt felelte: vállalkozik rá. Így kezdődött. Rövid időn belül a parlamenti dolgozószobában ültünk le megbeszélni a részleteket, a felkészülésemhez szakanyagokat kaptam tőle. Azzal kezdtem, hogy valószínűleg nem nekem kellene ezt az életútinterjút elkészíteni, tudós történésznek, politológusnak inkább. De az ötlet nekem jutott eszembe és más javára nem volna szívem lemondani róla…

A következő hónapokban Antall József titkárságvezetője, Rózsa Marianna segített abban, hogy a hihetetlenül elfoglalt miniszterelnök szabad szombatjai közül néhány délutánt a rezidencián tölthettem és ott általában három, három és fél órán át hallgathattam őt.

Az interjúkra mindig alaposan felkészültem, de leginkább csak ültem és figyeltem kitűnő helyzetértékeléseit, okos érveit, gondolkodásának eleganciáját. Élveztem minden történetét, remek stílusát, de főként a mindvégig érezhető finom iróniáját. A legkomolyabb témáknál is mindig megcsillant kivételes humora. Páratlan volt a memóriája, a műveltsége, lenyűgözött a toleranciája, bölcs és elnéző humora.

1992. június 13-tól szeptember 12-ig hét alkalommal járhattam a Művész úti rezidencián. Ezután három hónapos szünet következett, mert a férjem ösztöndíjának köszönhetően külföldre utaztunk. Ott gépeltem le a magnós beszélgetések anyagát, amelynek egy példányát karácsonykor hazaérve átadhattam neki.

Január végén készülhetett a következő beszélgetés.

Február közepén felhívott Marinovich Endre, a Miniszterelnöki Kabinet vezetője, hogy a miniszterelnök úr szeretné, ha a március 15-i interjút én készíteném vele. Meglepő és megtisztelő volt a felkérés. Arra gondoltam, hogy a korszakot különösen jól ismerő történész és történelemtanár ünnepi történelemóráját kellene felvennünk, mindenféle aktuálpolitikai vonatkozás nélkül. Antall József szívesen fogadta a javaslatot, nem kérte előre a vázlatát sem. Én azonban, – hogy ne hassak olyan idegenül a tőlem szokatlan szerepkörben, hiszen engem az építészeti műsorokból ismertek az emberek, – azt kértem, hogy az első kérdésem hadd vonatkozzon az építészetre, a reformkori Pest építészetére.

Jó hangulatban elkészült a beszélgetés, amelyet – másnapi adásról lévén szó – éjfélig meg is vágtunk. A műsor szerkesztője 25 perces riportot kért a zászlófelvonás és a Nemzeti Múzeumnál tartott megemlékezés közötti időre.

Az Országház előtti ünnepi esemény után – ahogy később egyik közeli munkatársa mesélte, – Antall József a parlamenti dolgozószobájába sietett, hogy megnézhesse. Másnap futár hozta a televízióba az alábbi levelet:

A március 15-i interjút a miniszterelnök úr méltónak ítélte arra, hogy beválogassa a Modell és valóság című kötetbe.

Az utolsó magnós beszélgetésre 1993. május 16-án került sor. Közben már felvetődött egy portréfilm elkészítése is. Kérte, hogy állítsam össze a vázlatát, amelyet el is juttattam hozzá. A következő hónapokban erre a forgatásra már nem kerülhetett sor…

Úgy éreztem, hogy ezt az adósságot valahogy illene törlesztenem. 2003-ban, Antall József halálának tízedik évfordulójára emlékezve az Országos Rádió és Televízió Testület egyik pályázatára elkészíthettük azt a három részes sorozatot, amely a sokórányi magnós interjúk anyagából készült. A Megkésett memoár olyan portréfilm, amely remélem, hogy hűen őrzi és közvetíti a miniszterelnök úr kivételes személyiségét.

Személyesen már csak betegen ismertem meg, de így is vonzó, rokonszenves férfi volt. Olyan valaki, aki mellett az ember biztonságban érezheti magát.

Meg az országát.

Az interjúk szövegén – egészen minimális, a tartalmat nem érintő korrekciótól eltekintve – nem változtattam: nem szerkesztettem át, nem rövidítettem és nem egészítettem ki, mert úgy hiszem, az élőbeszéd helyenkénti kócossága is hozzátartozik ahhoz a jellegzetes antalli beszédstílushoz, előadásainak hangulatához, amire az olvasók emlékezhetnek. Arra a csapongó, a gondolatmenetből olykor kilépő, sajátos asszociációs rendszerre, amely nagyon is jellemző szellemi magatartást fejez ki. Ez az interjúfolyam ugyanis dokumentum, amelynek módosítását, átformálását az ő közreműködése nélkül nem volna illő végrehajtani.

Szeretném hinni, hogy ebből a beszélgetés-csokorból hitelesen megismerhető Antall József gondolkodásmódja, értékrendszere és kirajzolódnak egyéniségének azok a vonásai, amelyek hivatali ideje alatt rejtve maradtak a nyilvánosság előtt.

Osskó Judit

1. beszélgetés | 1992. június 13.

az 1956 utáni megtorlásról, megfigyeléséről, kihallgatásáról, a kor szovjet és európai politikájáról, az ügynökökről, apjáról, „a történelemről szóló mesékről”, a családi történeti tudatról, a társadalmi felemelkedésről

Nemrég olvastam valahol, hogy Miniszterelnök úr felvilágosult abszolutistaként vezette a Semmelweis Orvostörténeti Intézetet{1}…

Ez úgy igaz, hogy én bizonyos harchelyzetnek fogtam fel az egész kommunista rendszert. Úgy fogtam fel, hogy én diktatúrában vezetek egy intézetet, nekem ezt az egységet – ezt az alakulatot, vagy ha úgy tetszik, ezt a hajót – át kell vezetnem egy pergőtűzön. Rendszeresen feljelentettek, rendszeresen folytak ellenem különböző politikai vizsgálatok, túl azon, hogy az egész időszak alatt folyamatosan megfigyeltek.{2} Folyamatosan készültek rólam jelentések a munkahelyemtől kezdve a lakásomba bevezetett technikáig. Ebben a szituációban úgy ítéltem meg, hogy nekem csak határozott és tényleg felvilágosult abszolutista módszerekkel lehet vezetni. Ha nem így vezettem volna, akkor nem tudtam volna az intézményt fenntartani. Egy intézetet úgy, hogy nem volt pártszervezete! Ehhez olyan határozottságra volt szükség, olyan nyers magatartásra, hogy egyszerűen nem tudták, ki áll mögöttem.

És a megfigyelői?

A megfigyelés külön kérdés. A megfigyeléseknél mindig azt hitték, hogy még valamire rájönnek. Ezt ma világosan tudom: hogy még mindig szabadon hagytak, azért volt, hátha megállapíthatnak valamilyen kapcsolatrendszert.

A rólam szóló jelentéseket onnan ismerem (nem onnan, hogy mint miniszterelnök éltem volna a lehetőségemmel), hogy amikor miniszterelnök lettem, Németh Miklós átadta a rólam szóló jelentések egy kötegét. Ezeket azért kérték rólam a Kerekasztal tárgyalásokra{3}, hogy a szemben lévőkről mindent megtudjanak. Nyilvánvaló volt, hogy az Ellenzéki Kerekasztal tárgyalásain le is hallgattak bennünket. Erre akkor is rájöttem, mert előfordult, hogy a délelőtt egymás között folytatott külön megbeszélésünk részleteire délután ők már rákérdeztek.

A jelentések azt mutatták, hogy ők mindent kikértek rólunk és rólam. Németh Miklós volt olyan korrekt, hogy amikor átadta a miniszterelnökséget, akkor átadta a rólam szóló jelentések egy részét. A számozás elárulta, hogy az eredetileg több száz oldalnyi dokumentumból én csak körülbelül negyven oldalt kaptam meg. Volt ugyanis közte olyan lap, amelyik például a 300. oldalszámot mutatta és ezek a jelentések is a régebbi időkből valók voltak. Az utolsó anyagok a Duna-Gate botrány{4} ügyében az SZDSZ, FIDESZ által lefoglalt anyagokból származtak.

Az MDF választmányi ülésén elmondott beszédemet is jelentették, ez 1989 novemberében volt. ’89 decemberéig végig megfigyelés alatt álltunk! Ezt más forrásokból is tudom. Azok a személyek is elmondták például, akik be voltak szervezve ellenem az elmúlt évtizedekben. Nagyon sokan eljöttek és elmondták, mert azt hitték, hogy én nyomozok utánuk. Úgy érezték, legjobb megelőzni, és jelentkeztek nálam, hogy ők jelentéseket írtak rólam. Volt olyan nyomorult ember, aki 1958 óta egészen 1989 decemberéig havonta, kéthetente rendszeresen írta a jelentéseket.

Ő ki volt? Milyen kapcsolatban álltak egymással?

Zsarolással a közvetlen baráti körből is voltak beszervezettek, akik azonban igyekeztek jóindulattal jelenteni. De természetesen felhasználták a börtönben lévőket is, akik vallomásokat tettek. Abban az anyagban, amelyet Németh Miklós átadott és amelyek ’56-ra vonatkoztak, benne van Göncz Árpád rólam tett vallomása is. Főként az ’56 utáni, a ’63-ig terjedő időszak az, amit Németh Miklóstól megkaptam. Nyilvánvaló, hogy a későbbieket részben megsemmisítették, részben pedig valahol ma is tartják. A titkosszolgálat általában „visszafelé működött”, vagyis azok jelentéseit, akik ma is aktívan működnek, igyekeztek megsemmisíteni vagy eltüntetni, és azokét hagyták meg, akik közülük ma már nyugdíjban vannak.

Milyen „kompromittáló tartalma” volt ezeknek a jelentéseknek?

Az az érdekes, hogy nagyon sok mindent tudtak. Megállapították az egész politikai felfogásomat. Lényegében pontosan rögzítették a szembenállásom jellegét, mint olyan valakiét, aki megátalkodott ellenfele eszmeileg, eszmerendszerében, politikai magatartásában az adott politikai rendszernek. Számomra dicsérő és elismerő sorok vannak benne, hogy milyen metodikával csinálom ezt.

Azután voltak ’56-os vonatkozású dolgok, amik igazak voltak. Az például, hogy én szerveztem a Független Kisgazdapárt egész fegyveres őrségét. Erre vonatkozóan ki is hallgattak. Természetesen ezt csak tagadni lehetett, mert ha nem tagadom, akkor a következő kérdés: ezt egyedül nem csinálhatta!

Egyáltalán a vallomástételnél mindig az a probléma, hogyha az ember vallomást tesz, akkor nem csak saját magát keveri bele. Tehát nem lehet bátran vallani, mert aki mindent elmond és elismer, akkor világos, hogy nem egyedül csinálta. És jön az újabb kérdés: kivel csinálta? Ez az igazi probléma.

Apám erre gyermekkoromtól kezdve kiképzett. Ő, mint Gestapo fogoly végigcsinálta. Az ember, ameddig fizikailag és szellemileg bírja, soha nem vall be dolgokat. Ha már beismer valamit, azonnal a társairól kérdezik. A Gestapón is azt vallotta, hogy Keresztes-Fischer belügyminiszter nem tudott semmiről. Senki élő emberre nem tett terhelő vallomást. Minden utasítást Teleki Páltól kapott, aki akkor már halott volt. Vagy olyanokról beszélt, akikről tudta, hogy külföldön vannak és a már lemondott diplomaták közé tartoznak.

Én is abból indultam ki, hogy semmit nem ismertem el. Mondok erre egy jellemző példát, ami éppen mostanában merült föl, amikor Göncz Árpád indiai útjával kapcsolatban itt volt Rahman. ’56-ban ő volt Budapesten az indiai ügyvivő, és november 4. után nagyon fontos szerepet töltött be. Ez volt az úgynevezett indiai vonal. Nehrut kellett megnyerni, hogy az ENSZ-ben Magyarország ügyében beszéljen. A História 1988. évi 6. számában jelent meg az a Kisgazdapárti tervezet, amit én írtam a szovjet csapatok kivonulásáról. Ezt Göncz Árpád, Vörös Vince és én adtuk ki, hárman, és ez is szól az un. Menon-vonalról. (Kenedi János nemrég utalt az én részvételemre, sőt szerinte én voltam egyedül, aki szerepet vállaltam, a többiek gyávák voltak. Ezt más céllal mondta ugyan, de az eset nagyon jellemző.)

Bibó István és az akkori politikai pártok csináltak egy memorandumot. Menon moszkvai nagykövet közvetített a magyar ellenzék és az indiai kormány között, és közben közvetített a magyar politikai pártok és Moszkva között. Az ’56 utáni eseményeknek ez teljesen feldolgozatlan területe.

A végleges szöveget Bibó fogalmazta meg, amiben benne volt az én anyagom is, mert mi is együttműködtünk. Menonnal én is találkoztam külön, és Bibó is.

Az indiai nagykövetség személyzete – jelentékeny része, majdnem mindenki – be volt szervezve, és amit mi átadtunk, arról a hatalom mindent tudott. A kihallgatások tehát ezekre vonatkoztak. Kategorikusan tették fel a kérdéseket, mert a jelentéseket, amelyekben jelentették a velünk való tárgyalást, megszerezték. Engem is kihallgattak, hogy miről tárgyaltunk, de én határozottan tagadtam, hogy találkoztam Menonnal. Ha elismerem, hogy találkoztam vele, belekeverem Germanus Gyulát, aki létrehozta a lakásán a találkozót. Belekevertem volna Hajnal Imrét, a belgyógyász professzort, akit kérésemre azért hívott oda Germanus Gyula, hogy társasági összejövetel látszata legyen a találkozónak. Előtte én Tildy Zoltánnal, Kovács Bélával, Bibóval, Bisztray Farkas Ferenccel – az akkori Petőfi Párt{5} főtitkárával – megtárgyaltam, mit fogok mondani, és mit adok át. A vallatás során tehát én azt mondtam: hogyan képzelik, hogy egy 24 éves gimnáziumi tanárral leül egy világhírű indiai diplomata! Én ehhez az álláspontomhoz ragaszkodtam. Tudtam, hogy van esély, és nem kérdezik meg a két egyetemi tanárt addig, amíg tőlem meg nem tudják a nevüket. Ez a kihallgatás meglehetősen hosszú ideig tartott, és én mereven ragaszkodtam ahhoz, hogy nem találkoztam vele.

Fizikai erőszakot nem alkalmaztak?

Meg nem vertek. Természetesen fenyegetések voltak, huszonnégy órát állítottak a falnál. Este, amikor abbahagyták a kihallgatást, azt mondták, hogy gondolkozzam rajta reggelig. Ez a megzavaró módszerük, hogy ugyanarra a dologra gondoljon az ember. Van egy nagyon jó pszichikai módszer ez ellen: az ember többet egyáltalán ne gondoljon rá! A falnál én például azzal szórakoztattam magamat, hogy képzeletben felvetítettem Magyarország képét, és Magyarország lótenyésztési és szarvasmarha tenyésztési körzeteit vizsgáltam. Melyik tájegységen alkalmas az arab félvér, hová való a nóniusz, a szarvasmarhánál hová való a szimentáli vérkeveredés, vagy a hegyvidéken akkoriban még divat volt a borzderes. Mindig szerettem az állatokat.

El kell terelni a gondolatokat, lelkileg ez az egyik nagyon fontos dolog. A vallatás során ugyanis arra mennek, hogy az ember pszichológiailag beledolgozza magát a kérdésbe, állandóan azzal foglakozzék, és másnapra mást valljon, belegabalyodjék a saját gondolataiba. Csak úgy lehet frissnek maradni, ha egészen mással foglalkozik, és akkor ott tudja folytatni, ahol akarja.

A másik, amit el kell mondanom, hogy ’57-ben nagyon rendes fegyőrök voltak. A fegyőrök szimpatizáltak velünk. Nem mind, de voltak páran. Egyikük – amikor a cellába beállítottak a falhoz, hogy azon gondolkozzam, amiről kihallgattak, és ott kellett volna állnom egész éjjel – megjelent egy csajka pörkölttel és nokedlivel és azt mondta: „Most ezt egye meg, mert erőre van szüksége. Én állok az ajtó előtt, és kettőt kopogok, ha jön valaki. Addig üljön és pihenje ki magát.” Ha találkoznék vele, nagyon megköszönném neki, ha tudnám, ki volt az…

A vallomásoknál tehát fontos, hogy az ember ne ismerjen el bizonyos dolgokat, vagy csak olyanokat, amivel nem kever bele senkit. Én csak olyan dolgokról beszéltem, ami elkerülhetetlen volt és csak olyan személyről, akiről tudtam, hogy disszidált és már távol van. Megkérdezték tőlem többek között, – miután én felvonultam –, hogy kit láttam a tüntetésen. Azt feleltem, hogy Ortutay Gyulát, Trencsényi Waldapfel Imrét, és már nem emlékszem, kiket mondtam. Az akkor szereplő egyetemi tanároknak azt a részét, akik amikor a „ki a szovjet sereggel!”, „aki magyar, velünk tart!” és egyéb jelszavak elhangzottak, kezdtek eltünedezni. De én ragaszkodtam hozzá, hogy másra nem emlékszem, én őket láttam.

Nem szoktam erről beszélni, mert hősködésnek tűnne, miközben nagyon sokan vannak, akik ezeket a nehéz időket végigcsinálták és sokat szenvedtek. Az mindenestre lényeges, hogy amíg lehet, az ember ne valljon be semmit, mert hiszen nem tehette egyedül! Bibó Istvánnak és másoknak, Göncz Árpádnak is az volt a véleménye ’56 után, hogy mindent be kell vallani, bátran el kell mindent mondani. Bibó István szerint például azért, hogy ne mondhassák: csak Rákosi volt az, aki vádlottból vádló lett!

Én ezzel nem értettem egyet. Azt mondtam, hogy nem lesz olyan per, amelyet a magyar közvélemény majd hallhat. Ez nem a Horthy-korszakbeli – idézőjelbe teszem – „politikai demokrácia”, ahol Rákosi bármit nyíltan mondhatott. Ez olyan zárt tárgyalásos peres időszak lesz, ahol senki sem fogja hallani, hogy mit vallanak azok az emberek, akiket letartóztattak.

’56-’57 fordulóján illetve ’57 elején volt ez, amikor tudtuk, hogy olyan periódus következik, amelyben mindnyájan számíthatunk erre. Olyan perek lesznek, amelyekről az emberek nem fognak tudni, és nem lesz vádlottból vádló, legföljebb majd a távoli utókorban. Az én véleményem ezért az volt, hogy minél kevesebbet, a lehető legkevesebbet szabad bevallani és főleg nem egymásra! Ezért amikor megkérdezték tőlem, hogy B. Szabó István – a Nagy Imre-kormány minisztere volt – a kapitalista restaurációt szolgálta-e (ilyen szöveggel!), azt feleltem, hogy én ezt soha nem hallottam, B. Szabó István soha ilyet nem mondott, egészen más megnyilatkozásai voltak. Tehát egészen nyilvánvaló dolgokat sem szabad mondani nekik. Anna Seghers szerint a Gestapo azt tudja, amit megmondunk neki. Még akkor is, ha logikusnak tűnik, hogy tudnak bizonyos dolgokat, más az, ha tőlem hallják meg. (Persze ezt csak egy darabig lehet csinálni!)

Ezeknél a kihallgatásoknál az általuk ismert anyagokban érdekes módon szerepelt a Független Kisgazdapárt akkori fegyveres őrségének a megszervezése. Az egyetlen politikai párt volt, amelyiknek fegyveres őrsége volt. Akkor foglaltuk el a Semmelweis utcai székházat, amikor a szovjet csapatok még itt voltak. Az Astoriában még oroszok voltak. Éjjel mentek ki, amikor újabb fegyvereket szereztünk a budapesti V. kerületi Rendőrkapitányság raktárából. Erre vonatkozóan is voltak adataik. Több ember vallotta, hogy én szerveztem az egészet, láttak ott, de a bizonyítást nem tudták elvégezni. Nagyon büszke vagyok rá, hogy a legalább 40-50 főből álló fegyveres csoport egyetlen egy tagját sem tudták azonosítani, mert engem mindenki ismert, de a többieket nem tudták azonosítani. Bárkiről kérdeztek, akit velem láttak, egyet sem ismertem el. Így a csoportnak egyetlen tagját sem tartóztatták le.

Miniszterelnök úr mennyi ideig volt letartóztatva?

Én nem voltam. Többször voltam rövid ideig rendszeres kihallgatásokon, de nem voltam elítélve. Az iratok alapján ma már világos, hogy ők azt hitték: én valamilyen nyugati hírszerzésnek vagyok a tagja, egy nagyobb hálózatnak. Ezt azért is gondolhatták, mert Tar Pál és O’sváth György disszidáló barátaimmal továbbra is érintkezésben voltam, leveleztünk. Párizsban a katonai hírszerzés ráállt például a barátaimra, a levelezésünket megismerték.

Tar Pál – a mostani washingtoni nagykövet – azt követően, hogy Jugoszlávián keresztül disszidált, tájékoztatást adott a strasbourgi forradalmi bizottságnak az itthoni helyzetről. Ennek élén akkor Kővágó József állt, meg Király Béla, Kéthly Anna és mások. Kővágóval vette fel a kapcsolatot, és erről is voltak kint beszervezett ember révén adataik. Tar Pál elmondta, hogy itt mi a helyzet, hogy én kikkel vagyok kapcsolatban. Ő tudott a Menon-féle tárgyalásokról is, így feltehetőleg azt hitték, hogy egy nagy kémszervezet vagy valamilyen hírszerzési hálózat van a háttérben. Többször szerepel az irataimon, hogy le kellene tartóztatni, de mindig van egy ráírás, hogy még figyelni kell, nincs-e újabb és újabb kapcsolata.

Én persze nem kémkedtem, nem folytattam hírszerzést, de bizonyos politikai tájékoztatások eljutottak Tar Pálhoz. Ő és O’sváth György kint az emigráns ifjúsági szervezetekben működtek, a CDU-ban például, meg Párizsban, ahol részt vettek az egyetemi mozgalmakban, amelyek akkor a Magyarország melletti tüntetéseket szervezték. Ezeket mind összekapcsolták.

Azonkívül fegyverrejtegetéssel is vádoltak. Feltehetően elrohadt már az az elásott fegyver, amelyet eltüntettünk. Erről is voltak adataik.

Azután volt olyan bejelentés is, amely szerint a szovjet csapatok kivonulásával kapcsolatos tervezet az én művem. Az a példány, amelyet november 2-án Tildy Zoltán felkérésére csináltam, amikor arról volt szó, hogy Maléterék mennek Tökölre az orosz katonai tárgyalásokra.

A november 4. utáni héten ment volna egy küldöttség Varsóba fegyverszüneti tárgyalásra, és ennek a varsói küldöttségnek én lettem volna a tagja. Először apámat kérték fel, de apám a jelenlétemben azt mondta Tildy Zoltánnak, hogy szerinte egy vezérkari tisztnek kellene mennie, mert diplomáciai és egyéb kérdésekben tapasztalt emberre van szükség. Végül mégis én mentem volna velük, és Tildy Zoltán erre a tárgyalásra egy tervezetet csináltatott velem: hogyan képzelem el a szovjet csapatok kivonulását, az átalakulást milyen alkotmányjogi és jogi környezetben lehet megvalósítani. Erre vonatkozóan elkészítettem egy kibontakozási, átalakulási tervet.

Az eredeti példány nem maradt fenn. Az maradt meg, amelyet november 16-án egy éjszaka kellett megcsinálnom – ez jelent meg a Históriában ’88-ban –, amelyik már a november 4-e utáni kompromisszumos körülményekhez igazodott. Ez hasonló volt Bibó tervezetéhez. Akkor csináltam, amikor Kovács Bélát hívatta Kádár, és koalíciós tárgyalásokat ajánlott fel november 16-a táján. A november 2-án készült eredeti tervezetet igazítottam hozzá az új szituációhoz olyan formában és azzal a szándékkal, hogy Kovács Béla egy feltételrendszert le tudjon tenni az asztalra. Ebben Nagy Imréék szabadon bocsátásától kezdve a szovjet csapatok kivonulásáig ugyanazok a követelések szerepeltek, amelyeket már a korábbi tervezetben leírtam. Olvasható a három hónapos kivonulási tervezet, azután a népköztársaságból a köztársasággá való átalakulás.

Tulajdonképpen megadatott az életemben az, hogy amit 24 éves fővel megcsináltam a kormány részére, azt a belpolitikai kérdésekben a ’89-es Kerekasztal tárgyalásokon elővehettem. Bekerült az 1946. évi I. törvénycikk alapján a köztársasági államforma, az 1848. évi III. törvénycikk alapján a miniszteriális kormányzás. Ha megnézi valaki az ’56-os tervezetet és megnézi a ’89-es Kerekasztal tárgyalásokon előadott javaslatokat, akkor rájön, hogy ugyanaz!

A másik a szovjet csapatok kivonulásával kapcsolatos tárgyalások menete. Amit akkor leírhattam, azt később miniszterelnökként lefolytathattam. Aláírhattam a Varsói Szerződés{6} feloszlatásáról szóló megállapodást is, ami szintén benne volt ebben a hajdani tervezetben. Tehát ’56 és ’89, illetve ’90 és ’91 között elég nagy idő telt el, a folytonosság mégis nyomon követhető…

Kiderül az anyagomból, hogy pontosan tudták, hogy a tervezetet én csináltam. Kérdezték is tőlem. Göncz Árpád a vallomásában el is mondta, hogy látott nálam egy ilyen tervet, hiszen ő jól ismerte. Addigra persze el volt már ásva. Az volt a kockázat, hogy vajon Tildy Zoltánnál megtaláltak-e egy példányt. Úgy látszik, nem találták meg, mert ezen az úton tovább nem mentek.

Az indiai dolgokat is ismerték, tudtak a találkozóról is. Közben a kinti barátainkra is ráállt a hírszerzés és az elhárítás, a III/II-es osztály{7}. A Magyarországon ellenem beszervezett hálózati emberektől is megkérdezték ezeket – ahogy az ő saját elmondásuk alapján ma már tudom -, tulajdonképpen a politikai működésem jelentékeny részével tisztában voltak. 1962-ben, sőt még ’63-ban is ezt próbálták úgy felépíteni, hogy majd valahová elvezeti őket. Nagyobb dolgot föltételeztek, mint a valóság.

Ennek köszönhető, hogy soha nem tartóztatták le?

Nem szoktam erről beszélni, mert ha ezt végigviszi valaki, hihetetlennek tűnik az egész. Németh Miklós is azt mondta: „hogy te életben vagy, az egyszerűen csoda!” A vallomások alapján, a kihallgatások alapján és a rólam szóló anyag alapján csak gratulálni tud a magatartásomhoz és ahhoz, hogy életben vagyok.

Az egyik elem – hogy ez így történhetett – feltétlenül az, hogy valamilyen professzionista nagy hálózatot feltételeztek. Hiszen én ’56-ban kapcsolatban álltam az itteni diplomáciai szervezetekkel, benne voltam minden politikai tárgyalásban, és kint lévő barátaim miatt is azt remélték, hogy rátalálnak valamilyen nagy szervezetre, és engem még hagynak szabadon, hátha fennakad ezen a hálón valaki.

Közben folyton behívtak, kihallgattak. S hogy milyen „veszélyesnek” ítéltek meg, mutatja, hogy ’68-ban a Prágai Tavasz{8} idején azonnal teljes erővel rám álltak és heteken keresztül kísérgettek mindenhová. Akkor írtam Kádárnak, Fock Jenőnek meg Benkeinek egy levelet, amiben megírtam ezeket a kísérgetéseket, hogy szerintem nem éri meg engem naponta 16 emberrel kísérgetni a Patyolatba meg az óvodába, ahová a fiamat vittem. Tudták az [Orvostörténeti] Intézetben is, mert a szemben lévő épületek előtt álltak két irányban az autók. Megvannak a levelek, a válasz is. Egy szombati napon küldtem el a levelet, apám vitte el a Főpostára s adta fel ajánlott küldeményként. Engem követtek volna, és kiveszik a postaládából. Őt nem figyelték, kiment a Ferenciek tere hátsó kapuján, és föladta. Keddi napon kaphatták meg az utasítást, mert pillanatok alatt jött egy autó, és mindenhonnan szedték össze ezeket a megfigyelőket. Néhány napra rá kaptam a Kádár-titkárságról egy levelet, hogy megkapták a levelemet, kivizsgálták, és jó erőt, egészséget kívánnak. Egy hónap múlva érkezett meg a vizsgálat eredménye körülbelül olyan szövegezéssel, hogy az ügyemet, mint alaptalant lezártnak tekintik. A megfigyelésem ettől még folytatódott, csak ezt az ügyet zárták le. A megfigyelő tisztet lefokozták, aki felháborodva elmondta a házmesterünknek. Néhányszor még találkoztam velük; amikor megláttak, mindig köptek megvetésük jeléül. Nagyon haragudtak rám, mert kellemetlen volt nekik, hogy én megírtam.

Legjobb tudomásom szerint ezt a levelet Kádár felhasználta – egy közvetett információ szerint – arra, hogy nem igaz, hogy az ’56-os politikai csoport a Prágai Tavasz hatására nagy összeesküvést szervez. A magyar titkosszolgálat külön pénzt akart szerezni azzal az indokkal, hogy itt összeesküvés készül, és mind aktivizálódunk a prágai események hatására. Az én levelem bizonyíték volt arra, hogy ez nem igaz és nem aktuális.

Ez egyébként természetes dolog, mert minden költségvetési tárgyalás előtt a Horthy-érában is az akkori politikai rendőrség feje – mondjuk Sombor-Schweinitzer – mindig felmutatott egy kommunista vagy egy nyilas összeesküvést. Így a költségvetést előkészítő tárgyalásokon Keresztes-Fischer belügyminiszter sokszor mondta: mondd meg, mennyi pénzt akarsz, és ne ijesztgess. A szervezetek önmaguk fenntartására mindig produkálnak ilyen eseményeket, mert a létük függ ettől.

A kihallgatásokon tett következetes vallomásai sem könnyíthették meg a kihallgatói helyzetét.

Én ezt nem hiszem, ez önmagam túlbecsülése lenne.

Még egyet azért hozzá kell tennem, ami az ’56 utáni dolgokra nagyon jellemző. Kádáréknak november 4-e után még kettős elképzelése volt, amivel próbálkoztak is. Az oroszoknál sem volt még kialakult minden. Nem szabad elfelejteni, hogy ’53 és ’57 között az oroszoknál is más volt a helyzet, Sztálin halála után ott is kritikus állapotok uralkodtak. ’53 után Berija lelövetése, Malenkov és Hruscsov párharca, azután Bulganyin és Sepilov, ’57 tavaszán volt Molotovék részéről a Hruscsov elleni szervezkedés. Tehát az egész szovjet belpolitikában és pártvezetésben ’53 és ’57-’58 között, Zsukov bukásáig, olyan belső bomlás volt, amivel – személyes meggyőződésem – hogyha a Nyugat akkor egységes és van politikai stratégiája, akkor 35 évet megspórolhatott volna a világ. Akkoriban ugyanis a szovjetnek még nem voltak megfelelő rakétafegyverei és a hadseregfejlesztés sem állt olyan szinten náluk, így sok mindent meg lehetett volna oldani. A szovjet akkori belső bizonytalanságait talán egyszer a történészek ki tudják deríteni.

Mikojan, Malenkov, azután Szuszlov, akik a forradalom alatt idejöttek tárgyalni, mind mást mondtak. Tildy Zoltánnak és Kovács Bélának meggyőződése volt, hogy amit Mikojan mond, azt őszintén gondolja, nevezetesen: megkísérli elfogadtatni, hogy Magyarország különleges helyzetéhez hozzájáruljanak, és ha mi bizonyos dolgokat betartunk, a szovjet csapatok kivonulására is sor kerülhet. Ez a finnlandizálási lehetőség, a finn modell lett volna – ami Tildynek ’45 után is vágya és elképzelése volt –, hogy mi ugyanolyan szituációt tudjunk magunknak kivívni, mint Finnország.{9}

’56-ban újra volt ilyen elképzelés, még ’56. november 4. után is, hogy meg kell próbálni. Én ebben kevésbé hittem. ’56 decemberében vagy ’57 januárjában át is adtam egy anyagot – az meg is van –, amelyben leírtam, hogy ez egy politikai trükk, és nem szabad beugrani. A párttörténet alapján, amit én az egyetemen meg azután is kénytelen voltam alaposan tanulmányozni, arra jutottam, hogy tárgyalnak velünk, november 4. és ’57 januárja között megpróbálnak úgy csinálni, mintha akarnának egy koalíciót, és eközben Nagy Imrééket is megpróbálják megnyerni, hogy hajlandók legyenek valami engedményre. Ez belefért volna a kádárista politikai kísérletbe. Ugyanez le van írva a párttörténetben, hogy a kronstadti matrózlázadást{10} hogyan kell kezelni. Erre tehát megvolt a szakácskönyvük. Követték is ezt, ’56-ban pontosan leírtam, hogyan fogják a hatalomátvételt végrehajtani.

A cseheknek is elmondtam ’68-ban, amikor kint jártam náluk, hogy mi fog történni. Dubček képe még kint volt a Szlovák Akadémián, a meghalt hőseik képei még ott voltak a pozsonyi utcán, és elmondtam, hogyan fogják őket szép sorban leverni, és hogyan jön vissza a teljes konzervatív hatalom. Nem akarták elhinni. Ezek azért kikövetkeztethető dolgok voltak.

De a kérdésére válaszolva, hogy miért is nem tartóztattak le?

Tildyt letartóztatták, Kovács Bélát nem. Ő kilenc évet ült szovjet és magyar börtönökben, de Tildyt csukták le, Kovács Bélát nem. Én Kovács Béla mellett voltam, nálunk lakott. Bibót letartóztatták, Bisztray Farkas Ferencet, a Petőfi Párt főtitkárát nem. Mindketten miniszterek voltak a Nagy Imre kormányban. Farkas Ferenc ugyanúgy találkozott Menonnal és ugyanazokat a dolgokat csinálta. A szociáldemokratákat már nem tartóztatták le ’56 után, se Fischer Józsefet, se Kelement. Politikai értelemben valószínűleg az volt az elképzelésük, hogy ugyanannak a társaságnak az egyik felét letartóztatják, és ettől a másik fele olyan nyomás alá kerül, hogy – átmeneti időre – bevehető egy látszatkoalícióba. Igazi koalíciót nem akartak. Ezért volt ilyen kiszámíthatatlan, hogy ki kerül bele, ki nem kerül bele. A letartóztatottak egy része sokkal kevesebbet csinált, mint a nem letartóztatottak. Úgyhogy ez az egész történetírásnak nagy kérdése, hogy a cselekedetek alapján ítélünk-e, vagy az elszenvedett börtönévek alapján. Akik a börtönbe kerültek, mint például Mécs Imre vagy Fónay Jenő, őket halálra ítélték, és ez mind beletartozott abba, hogy az országot meg akarták törni. Göncz Árpádot is említhetem. (És ez teljesen független attól, hogy most köztünk politikai és elvi ellentét van, a múltról beszélek.) De Bibó Istvánt, vagy Kardos Lászlót, aki szintén a Nagy Imre körbe tartozott, bebörtönözték. A kérdés tehát úgy merült fel, hogy a letartóztatásokra, a súlyos ítéletekre egyfelől az ország megtöréséhez volt szükség, másrészt az az igazságtalanság, ami ilyen helyzetekben mindig megtörténik, hogy azokat az ismeretlen neveket, ismeretlen embereket, akiket nem tartottak számon, előszeretettel tartóztatták le és végezték ki. Én Kovács Béla köréhez tartoztam, akiket – most az öregekről, az ismert politikusokról beszélek – arra szántak, hogy megpróbálják őket bevenni és ezúttal nem letartóztatni. Ez lehetett az egyik ok.

A másik az a tény, hogy például Willman lengyel nagykövet is kiállt mellettem.

Bizonyos értelemben ők tisztában voltak azzal, hogy apám második világháború alatti magatartása – menekültügyi kormánybiztossága, mint politikus és volt miniszter, a Nemzetközi Vöröskereszt tagja –, tehát számos dolog közrejátszott, ami miatt engem egyszerűen eltűntetni nem lehetett volna, velem számolniuk kellett. Pontosan tudták, hogy akikkel találkoztam, kerestek volna engem: az indiaiak, a lengyelek. Biztos, hogy ezek a dolgok is hozzájárultak, voltak tehát politikai okai. Másrészt vártak, hátha kijön még belőle egy jól bizonyítható nagyobb összeesküvés. Az ’56 utáni letartóztatásoknak ezek voltak a kiszámíthatatlan részei. Természetesen sok olyan eset volt, amikor megtörtek, beszerveztek embereket.

Én nehezen tudok állást foglalni ebben a mostani egész III/III-as hisztériában a beszervezésekkel kapcsolatos kérdésben. Nagy morális igazságtalanságot látok abban, hogy a főben járó bűnösök, a bűnöket elkövetők – a Péter Gáborok, a Biszku Bélák és mások – szabadon járnak. Ők, akik végigcsinálták ezt a rendszert, annak hordozói voltak, azok most, mint átalakult reformkommunisták szerepelnek, Horn Gyulától kezdve a nem tudom kiig. Ugyanakkor azok a nyomorult öreg kisgazda politikusok, vagy kereszténydemokraták, vagy csak egyszerű emberek, akik bekerültek ebbe a szituációba, azokat most meghurcolják. Azokat, akiket megzsaroltak. Teszem azt, akit azzal zsaroltak, hogy elveszik az iparengedélyét, ha nem jelenti, hogy én mikor érkezem és távozom otthonról. Vagy gyerekes tanárt megzsaroltak azzal – felderítették az ’56-os együttműködését velünk – ha nem jelent, letartóztatják vagy megfosztják az állásától. Ezek az emberek írogatták a jelentéseket. Volt köztük olyan, akinek apám minden két hétben diktálta a rólunk szóló jelentést. Az illető öngyilkos akart lenni. Felkereste apámat, hogy elbúcsúzzon, ő öngyilkos lesz, mert nem hajlandó, nem vállalja. Aláírta ugyan, hogy jelentést ír rólunk, de ő ezt nem tudja csinálni. Egyszerű emberről volt szó. Apám adott neki egy iratot, amelyben igazolja: éppen a napokban kaptam meg az illetőtől, aki már 70 felé jár, apám igazolását arról, hogy ő becsülettel bejelentette. Meg is írtam neki, hogy akkor is tudtam róla, legyen nyugodt. Ez az ember minden két hétben jelentkezett nálunk, ott ült apám íróasztalánál, és apám diktálta neki a saját magáról szóló jelentést: az illető mit tudott meg, mit hallott róla.

És ezeket az embereket, ezeket a kis embereket meghurcolni!? Nagyon nehéz kérdés. Volt olyan kisgazda politikus, aki semmi mást nem csinált – segédmunkás volt valahol –, de rájöttek, hogy levelez az emigrációban élő egyik barátjával. Neki a leveleit kellett bemutatnia. Rajta van a hálózati ügynökök listáján, mindvégig jelentenie kellett. Vagy olyanok, akik a sajtónál működtek, külföldre utaztak. Az is a kérdés, hogy mit jelentettek. Volt, aki egyetemre járt, megfenyegették, hogy kirúgják. Ezek mind olyan kérdések, amelyeket nagyon nehéz megítélni.

Ezért amikor Demszky és Hack Péter beadták, hogy vizsgálatot kérnek a III/III-as ügynökök ellen, mi Boross Péterrel úgy döntöttünk, hogy akkor azokat is be kell venni, akik az ÁVH-nál működtek, akik pufajkások{11} voltak, karhatalmisták, akik társadalmi segítők voltak, tehát mint párttagok jelentettek, akik III/III-as tartótisztek voltak. Kiszélesítettük a kört, de nekem ezek után is fenntartásaim vannak ezzel kapcsolatban. Az az álláspontom, hogy a beszervezett embereknek elsősorban azt kellene lehetővé tenni, hogy ha akarnak, tegyenek vallomást. Nyíltan mondják el az országnak, hogyan zajlott ez. Nem ártana ebben az országban, hogy éppen a nyiladozó és egyre nagyobb szájú kommunisták – de egyáltalán az emberek – lássák, hogy milyen módon zajlott egy ilyen terrorrendszernek a fenntartása. Milyen lelki gyötrelmeket éltek át azok az emberek, akik be voltak szervezve.

A másik nyilvánvaló tény: Magyarországon bizonyos embereknek, akik be voltak szervezve, kiemelték az iratait. Egy bizonyos kör iratai nincsenek meg, megsemmisítették azokat. Márpedig ha itt nem lehet egységesen kezelni ezt a kérdést, akkor lehetetlen tisztességesen a végére járni.

Engem négyszemközt sokan felkerestek és elmondták, hogy beszervezték őket. Egyikük azt hitte, megvannak a rá vonatkozó iratok – az SZDSZ prominens személyisége volt már ’89 őszén – neki nincsenek meg az iratai! Ugyanakkor, aki a választások előtt csatlakozott hozzájuk, annak esetleg megvannak az iratai. Ez azt mutatja, hogy egy jelentékeny részét kiemelték, és tudom, hogy valóban így történt. Horn Gyula maga elmondta, hogy föltehetőleg Aczél György emelte ki ezeket az iratokat, azokéit, akik az ő köréhez tartoztak. Ezt még ’90-ben mondta el, amikor az az ötlete támadt Király Zoltánnak – és az MSZP támogatta őt – hogy legyen közvetlen elnökválasztás meg népszavazás. Akkor mondta Horn, hogy ha folytatja az MDF ezt a politikát, akkor elő fogják tárni, hogy a különböző politikai pártokban ki volt a beszervezett ember, és csak ők maradnak tiszták. Erre azt feleltem, hogy fogok örülni, ha ezt megteszi, mert a Parlamentben azt fogom mondani: itt ülnek azok a szerencsétlenek, akiket megzsaroltak, és itt ülnek a zsarolók, és akkor rátok fogok mutatni! Erre aztán nem is került sor.

Mindenesetre nagyon nehéz kérdés, mutatja az NDK, a lengyel, a cseh helyzet, hogy mekkora probléma! Ezeknek a beszervezett embereknek jelentékeny része nem is igazán tudott mit jelenteni, vagy olyanokat jelentett, ami másodlagos. Később már a jelentések is érdektelenek voltak, csak gyűjtötte az apparátus, hogy őrizze az állását, a hivatalát. A beszervezettek nagy része mindenképpen szerencsétlen ember volt! Nem őket védem, de a történelmi igazsághoz tartozik, hogy ahhoz képest, amit az igazi bűnösök csináltak, az övék kis dolog. Ezért nagyon ambivalens érzésekkel viseltetek az egész III/III-as ügyben. Természetesen én hajlandó vagyok átvilágíttatni magam, mindent megnézhetnek rólam a rendelkezésre álló és egyéb iratok alapján, de azt nem tartom helyesnek, hogy a többit végigvigyék.

A társadalomban ugyanakkor immár két éve allergikus pontként folyamatosan jelen van ez a tisztázatlan és bizonytalan állapot. Az emberek szeretnék tudni…

Nincs rá megoldás. Nincs rá megoldás, mert hiányosak az adatok. A kartonok alapján nem lehet eldönteni, mert a legtöbb esetben nem írattak alá kötelezvényt. A legtöbb esetben csak a felvett kartonok vannak, és ezeket a beszámolókat szóban tették az eszpresszóban vagy másutt történt találkozások alkalmával. A jogállamban nem bizonyítható pontosan, hogy az illető csinálta-e vagy sem. Annak ellenére, hogy a nagy többsége bizonyára csinálta, mégsem bizonyítható. A másik pedig, hogy ezek az emberek tulajdonképpen maguk is áldozatok, mert az egész beszervezés úgy történt, hogy vagy a letartóztatottak köréből vették őket, vagy felderítették, hogy mivel zsarolhatók.

Ma a Ferenciek terén jártam és megnéztem azt a házat, ahol a családjával évtizedeken át élt. A kapu alatt az egyik névtáblán még mindig dr. Antall József szerepel, holott jó ideje elköltöztek már. Mikor is?

Azt hiszem 1972-ben.

A gyerekkorát a Ferenciek terén töltötte?

Igen, részben ott, részben vidéken. Tíz éves koromtól kezdve a piaristákhoz jártam, tehát az életem tudatos részét már ott éltem a Belvárosban, jóformán a Piarista Gimnázium és a Ferenciek tere között.

A múltkori beszélgetésünkkor említette, mennyire fontos, hogy a családok generációról generációra átadják a családi történeteket, emlékeket, s hogy ez a folyamat az utóbbi évtizedekben sajnálatos módon megszakadt. Manapság a nagyszülők már nem adják át a családról és a történelemről szóló meséket, információkat a következő generációnak. Az Ön családjában ez az átörökítés működött?

Működött és a gyerekeimnek is sikerült továbbadni. Sokszor elmondtam gyűléseken is – főleg ha idősebb emberek, és ha fiatalok is voltak ott – hogy meséljenek az unokáknak, meséljenek a gyerekeknek, mert a népek természetes története úgy marad fönn. Ez nem csupán az ujguroknál vagy a polinézeknél működik, ahol a szájhagyomány megmaradt. Rendkívül fontos, hogy nálunk is megmaradjanak a közvetlen történeti emlékek nemzedékekre vonatkozóan. Van ugyanis egy iskolás történelem, amivel lehet azonosulni, de annak nincs meg az az élményszerűsége, mintha a közvetlen eseményekről értesülünk. Vannak olyan történeti idők – és erről fogok talán hétfőn beszélni a 301-es parcellában eltemetetteknél{12} –, hogy nagyon káros volt a magyar nemzettudatra, hogy ’56-ról nem beszéltek a szülők. A saját gyerekeim osztálytársainál is láttam ezt, mennyire nem tudtak semmit. A fiaimtól tudták meg, mert a szülők nem beszéltek, vagy nem mertek beszélni.

Nálunk ez nem volt szokás, nálunk mindenről lehetett beszélni. Apám nevelési elveihez is hozzátartozott, hogy ’39-től részt vehettem olyan vacsorákon, fogadásokon, összejöveteleken, ahol lengyelek voltak vagy franciák. Nem titkolta előttem, hogy hadban állunk Angliával, és Németországból ideszökött angol tisztek voltak meghívva vacsorára, akiket hamis papírokkal bújtatott apám. Vagy például az olasz királyi család két tagja bujkált Somlószőlősön, akiket köröztek a németek. A Gestapo el akarta fogni őket, hogy zsarolni tudják Viktor Emánuel olasz királyt a badoglionista kiugrás{13} után. Értük engem küldött el O’sváth György barátommal Somlószőlősre, mint 11 éves gyerekeket, hogy hozzuk fel a két királyi herceget, akik erdélyi menekülttáborban voltak, hamis papírokkal, külön szobában.

Ezek mind olyan feladatok voltak, amelyekről tudtam, hogy nem beszélhetek. Megszoktam, hogy vannak szituációk, amikről nem beszél az ember. Egy gyerek szintjén nagyon sok mindent tudtam, megkaptam a felelősségre nevelést. Biztosan ez is hozzájárult ahhoz, hogy a politikai magatartást illetően sok tapasztalatot szereztem. Amik gyerekkoromban esetleg csak benyomások voltak, részletkérdések, azokra később felnőttként apámmal beszélgetve sokszor visszakérdeztem, valójában mi is volt a háttere ennek vagy annak az eseménynek, helyzetnek.

A legtermészetesebb dolog volt, hogy a háború alatt – apám beosztásából adódóan – mindenkivel találkoztunk, jószerivel egyszerre lengyelekkel, franciákkal, angolokkal, németekkel. A németek között is számosan voltak, akik egyáltalán nem voltak nácik. Ermansdorf például, aki még a háború elején német követ volt, ő Weizsäcker nagybátyja. Amikor tehát évtizedekkel később Weizsäckerrel szóba került a nagybátyja, egy pillanat alatt szoros emberi közelségbe kerültünk egymással.

Egyáltalán az, hogy Magyarország érdekében, mint miniszterelnök sok külföldi politikussal közvetlenebb kapcsolatot, érezhető szimpátiát ki tudtam vívni, annak az volt az oka, hogy például az angolok tudják: apám brit tiszteket szöktetett, és ezért a legmagasabb angol kitüntetést, elismerést kapta Alexander tábornoktól. Franciák, lengyelek szökését segítette, negyvenezer német gyerek volt itt évente. Ez utóbbit azért bízta a belügyminiszter apámra, hogy a németek jóindulatát megnyerje, és hogy állandó kapcsolatban lehessen a német követséggel. Apám átélte három német követ működését, Veesenmayer alatt tartóztatta le a Gestapo.

Természetes volt számomra, hogy a kitüntetéseket a vitrinben az én dolgom volt aszerint kinyitni vagy becsukni, hogy milyen nációjú külföldi jön. Ez nem kaméleon politika volt, hanem az ország érdekében történt.

Apámnak például magas Sas-kitüntetése{14} volt (külön megírtam a Sas-rend történetét). ’42 őszén angol, francia, lengyel becsületbíróság ült össze Magyarországon felkérve apámat, hogy fogadja el a német kitüntetést. Ha nem fogadta volna el, leváltották volna. Ő nem akarta elfogadni, de felkérték erre. A német Sas-rend jó szolgálatot tett egészen addig, amíg a németek voltak, mert amikor apámat a Gestapo börtönéből kiengedték, német megfigyelés alatt álltunk. Mindig feljelentették. Amikor egy SS-tiszt bejött durván, tudva, hogy apám most szabadult a Gestapótól – október 15. előtt –, mindig megzavarta a német Sas-rend, ami ki volt téve. Azután amikor az oroszok jöttek, apám bedobta a budiba. Veszprém megyében, Somlón nem lett volna idő megmagyarázni ezt a becsületbíróságot és egyebet. ’53-ban apám a szőlőben dolgozott – tavasztól őszig mindig lent dolgozott Somlón –, jött valaki, hogy az egyik kapás megtalálta a Sas-rendet. A budiból a trágyát kivitték a földre, és a szőlőből előkerült. Ez van ma a vitrinben, ez a Sas-rend a hozzá kötődő különleges történettel.

Keresztes-Fischer belügyminiszter úgy adta apámnak a feladatot, hogy „a kibombázott német gyerekek magyarországi ellátása olyan humanitárius cselekedet, ami politikailag nem lehet ellenedre. De ha ezt nem csinálod, nem tudlak tartani a németek előtt”, akik a lengyel ügyek miatt folyton követelték a leváltását. Ötvenezer lengyel katonát szöktettek ki Afrikába a 8. hadseregnek. Azért mondom ezt el, mert így teljes a politika útja.

A történelemről szóló mesék nem csak az ilyen friss élményekre vonatkoznak, mint a második világháború, amit már gondolkodó fővel éltem át és apám mindig elmondta a dolgokat. Arra is emlékszem, amikor ’39-’41 között német győzelmi mámor volt egészen ’42-ig, az el-alameini áttörésig{15} vagy Sztálingrádig{16}. Akkoriban apám Juhász Vilmos könyvét{17} adta a kezembe, ami képekben mutatja be, hogy az egyes országoknak mekkora a nyersanyagkészlete, energiaforrása, miből van fölöslege és hiánya. Ez teljes világossággal megmutatja, hogy Németország, Japán, Olaszország nyersanyaghiánnyal küzdő országok és korlátozottak az energiaforrásaik. Azon magyarázta el nekem, hogy ha a németek nem fognak gyorsan sikert elérni, és ha az elején nem tudják térdre kényszeríteni a világot, akkor a tengeri hatalmak meg fogják nyerni a háborút, a németek pedig veszíteni fognak. Magyarország érdeke, hogy eleve legyen egy másik Magyarország is, nem csak meggyőződésből, hanem érdekből is.

A béketárgyalást persze másként képzelték el, és nem a szovjet megszállásban reménykedtek, attól legfeljebb rettegtek. A churchilli elképzelésekben reménykedtek, aminek ’44-ig megvolt az esélye, nevezetesen, hogy a brit csapatok partra szállnak és brit megszállás lesz. Az egész Kállay-kormány{18} ezt képzelte.

Apám ’39-től folyamatosan fényképekkel dokumentáltatta az egész menekültügyet. Azért vannak meg ezek a képek, mert nem titok, hogy a béketárgyalásokon készült bemutatni, mit tett Magyarország azokban az években. Tehát ha el is veszítjük a háborút, ez segítse a magyar politikát. A családunk mindig Magyarországot szolgálta, abban az értelemben is, ha török, ha tatár, ha osztrák, ha német vagy szovjet megszállás volt, csak egy dolog volt fontos: Magyarország fennmaradását elérni.

Éppen ezért a személyes sorsom nem érdekel, mert nekem az adatott meg, ami a legnagyobb: megérhettem, hogy Magyarország szuverenitását az én kormányzatom alatt állíthattuk helyre, a szovjet csapatok kivonulását, a Varsói Szerződés és a KGST{19} feloszlatását ez alatt írhattuk alá. Ez hallatlanul nagy érzés nekem.

A másik, amit elkezdtem: a családi történeti tudat. Ez azért fontos, mert a gyökereket jelenti. Az ember egyéni életútjában vagy egyéni sorsában, ha valaki csak saját magát nézi és nem a történelmi folyamatot, biztos, hogy egoista lesz. Ezt a kifejezést most nemzeti értelemben, az országgal kapcsolatban használom. Kicsit olyan ez, mintha valaki egy dinasztia tagja. Ebben az esetben őt a dinasztia érdekli, és az egyéni sorsa másodlagos, hiszen egy király a dinasztia fennmaradását szolgálja. Ezt látni lehet a Habsburgoknál például, s ez a szimpátiától független.

Ha tudom, hogy én az 1100 éves magyar jelenlétben csak egy időszaknak vagyok a képviselője és ugyanúgy pusztultak az elődeim az Árpádok alatt, vagy élték meg a tatár vagy a török dúlást, a Habsburg uralmat vagy bármi egyebet, és mindenkor a nemzet fennmaradásáért küzdöttek, akkor az én életem is csak e folytonosság egy pillanata. Nekem az a dolgom, hogy most szolgáljak, és nem számít, hogy az egyéni sorsom hogyan alakul.

Fel voltam arra készülve, hogy nem élem meg a rendszerváltást. Természetesen elszomorított, hogy nem tehetek elég szolgálatot a hazámért, de a történelmi folyamatossághoz kötődő tudat, a családi mesék erőt adtak. A családi mese azért fontos, hogy igaz meseként hasson. Nekem apám sokat mesélt, a nagyszüleim is mesélték, amit ők a nagyszüleiktől tanultak vagy hallottak.

Nekem például nagy élmény volt a nagyszüleim meséje az egyik ükapámról, aki Világostól jött vissza. Huszár volt és hazahozta az embereit egészen Veszprém megyéig. Betegen, sebesülten érkezett, a végén már kocsin hozták, a lába fel volt dagadva. Nekem ez olyan ’48-as képet adott apai családomról, amelyik a végsőkig Habsburg-ellenes volt, előtte török-ellenes, tehát mindig a függetlenségért küzdő katona mentalitását jelentette. Ennek az ükapámnak, Antall Gábornak az apja, Antall Pál viszont az utolsó nemesi felkelésben, az 1809-es inszurrekcióban{20} vett részt. Apámék még játszottak azokkal az ócska fegyverekkel, amelyeket a napóleoni háborúkban használtak. És ez így ment végig a családi mesékben, hogy tudom azt, hogy a szépapám apja, nagyapja a 18. században részt vett a hétéves háborúban, harcoltak végig a kuruc időkben. Él tehát a közvetlen családtörténet. Az egyik szépanyám volt Tatay Erzsébet, akinek őse Tatay Máté, a komáromi naszádosok vajdája volt, egyike azoknak, akik a török elleni csáklyás dunai hajósként harcoltak. Ezek voltak a férfiaktól hallott hősi katonai történetek!

Ugyanakkor nagyon érdekes volt anyai nagyanyám története, az asszonyok meséje. Ők Jászberénybe valók voltak, ma is megvan a házuk a Zagyva partján, azt hiszem vendéglő. Ez a Pray család, a Halotti beszédet felfedező Pray György – aki jezsuita volt – családja. Ők dél-tiroliak, Brixenből – Bressanonéból, Pusterhallból – kerültek Magyarországra. Középkori tiroli család volt, amelyik 1696-ban kapott német birodalmi nemességet és a Rákóczi szabadságharc alatt kerültek Magyarországra. Úgyhogy egészen biztos, hogy a Rákóczi szabadságharc alatt a másik oldalon álltak, mint az apai családom. Később ők annyira magyarokká váltak, hogy az Antall családban már senki sem hordott magyar ruhát – mert úgy ítélték meg, hogy nekik nem kell –, de Pray András ükapámnak megvan a képe, amin vitézkötéses magyar ruhát visel. Mindig magyar ruhában járt, a Bach-korszakban is, úgy, mint Semmelweis vagy mások ebben a 19. században.

A Pray család történetét ismerem Jászberényből. Ez azért érdekes, mert nagyanyám mesélte, hogy neki mesélte a nagymamája, Pray Andrásné – aki szintén magyarországi német család volt – hogy 1848-49-ben Jászberényben hogyan rabolt a csőcselék. Elmondta, hogy a csőcselék – ezekkel a szavakkal – amit lehetett kifosztott, feldúlta a polgárházakat, a pincékben a hordókból a bort kieresztették, berúgtak, randalíroztak, de szerencsére jött a lengyel légió. Náluk rendezték be a szállásukat, egész nap sütöttek-főztek a lengyel tiszteknek, akik a honvédség oldalán harcoltak és ők mentettek meg mindent. Én a múzeumban érdeklődtem ezekről a történetekről, de senki sem tudott arról, hogy lettek volna Jászberényben lengyelek. Most, amikor kint jártam Krakkóban a Visegrádi Hármakon{21}, valaki a kezembe adott egy lengyel könyvet. Ebben le van írva, hogy ’49 áprilisában hogyan érte el a lengyel légió Jászberényt. Már a lelkem mélyén kételkedtem a családi mesék igazában, de nagyon megnyugtatott, hogy ez sem hazugság, hanem úgy történt, ahogy a nagyanyám mesélte: lengyel tisztek, lengyel légionáriusok voltak, akik Bemmel együtt a magyar szabadságharc oldalára álltak.

Anyai nagyapám mesélte, aki felvidéki volt, hogyan randalíroztak a bevonuló cári oroszok. A Felvidék felől betört orosz csapatok erőszakoskodtak, raboltak, és akkor mindig jött egy orosz tiszt, aki kancsukával idomította a legénységet. Később egyébként olvastam is erről, Jókai szabadságharcról írott könyvében van egy hasonló rész. Nagyon érdekes volt 1945-ben, mielőtt jöttek az oroszok, nagyapám elmondta, hogy eszébe jutottak ezek a dolgok és azon elmélkedett, hogy vajon hol lesznek majd a cári tisztek, akik rendbe teszik a randalírozókat!

Vég nélkül lehetne ezekről a családi történetekről beszélni. Anyámék például édesanyjuk révén Hollabrunból kerültek Magyarországra. A Turn und Taxis család, a Piassiniek koncessziószerűen kaptak egy-egy birtokot, így kerültek ide. Ők is úgy elmagyarosodtak a 19. században, hogy rosszabbak voltak később, mint a magyar földbirtokosok, olyan szempontból, hogy a második, harmadik nemzedék éppúgy elverte a vagyont, mint a legrosszabb magyar dzsentri. Így a Pray család is elszegényedett, nem voltak szegények, de a korábbi nagyobb birtokokból kevés maradt.

Egyik nagybátyám is, aki huszártiszt lett – pedig a nagyapja még szorgos német volt – itt már kártyán egykettőre el tudott verni párszáz holdas mintagazdaságot. Úgy látszik, hogy a magyar táj hozzájárult ehhez.

Ezek a családi történetek az egész 19. századról más képet adnak, mint a könyvből tanult történelem. Nagyon érdekes volt számomra, hogy egyik oldalról hallottam 1849-ről a hősi történetet, ami tényleg az volt: hogyan, milyen érzésekkel harcoltak a férfiak, a másik oldalon pedig a nők arról meséltek, milyen szociális feszültségek voltak, mit jelentett a szó: csőcselék és hogyan raboltak. Amit Szabó Ervin A társadalom és pártharcok 1848-49-ben c. munkájában leír, és amelyet kötelező olvasmányként elolvastam, én rég tudtam a nagymamámtól, hogy bizony akkoriban hogy is történt. Úgyhogy ezt értem azalatt, hogy milyen fontosak a családi történetek a múltra vonatkozóan.

Az inkább már a politikai érdeklődéshez tartozik, hogy anyai nagyapám volt egy ideig Apponyi Albert személyi titkára, Klebelsberg Kunóval is jó barátságban volt. Így a magyar politikáról a múlt század elejétől kezdve nem az első vonalban lévő emberektől – nem az akkori kor vezetőitől, tehát nem Apponyitól, Andrássytól és másoktól -, de a mögöttük lévő második, harmadik vonalból származtak azok a politikai értesülések, amelyeket mint a legtermészetesebbet, az asztalnál hallhattam gyerekkoromtól kezdve. A politikusokról is – én is sokukat ismertem gyerekkoromban – jószerivel mindegyikről volt közvetlenül emberi élményem. Mert nem csupán azt tudtam a történelemből, hogy van Apponyi Albert, hanem azt is, hogy milyen volt Éberhárdon{22}. Hogyan fogalmazták meg az 1907-es Lex Apponyit, amelyik az iskoláztatásra vonatkozott, és amely ellen – a hatásos propaganda következtében – Ibsen és Tolsztoj is tiltakozott. Hogyan írták meg Apponyi birtokán a törvényjavaslatot, amelynek az volt a lényege, hogy azok a felekezeti iskolák kapnak magyar államsegélyt, ahol a magyar nyelvet is oktatják. Ez olyan liberális törvény mai szemmel – különösen, ha a szomszédokra nézünk –, amire büszkék lehetünk. De akkoriban úgy fogták föl, mint antiliberális törvényt. Hogy egyáltalán valakinek eszébe jut, hogy magyar nyelvet is kell tanítani, és az államsegélyt ahhoz kötik!

Ennek a törvénynek a születését tehát közvetlenül ismerem, tudom, hogyan történt. Látszólag ezek apróságok, számomra mégis nagyon fontosak.

A későbbiekről is sok mindent hallottam, hogy milyen volt Bethlen István vagy a többiek, mindegyikről ismertem kisebb, nagyobb történeteket. A Horthyval való találkozás is emlékezetes volt a két háború közötti magas rangú tisztviselő számára, vajon mi volt a vélemény róla. Mivel történeti, politikai érdeklődésű voltam, és a politika mindig érdekelt, kíváncsian figyeltem az ezekről szóló beszélgetéseket.

Történészként természetesen a huszadik század érdekelt a legjobban, de nem akartam e századdal foglalkozni, mert ahogy közeledünk a mához, egyre nehezebb lett volna a marxizmustól mentesülni. Ezért a 19. századdal foglalkoztam. Történészként a 19. századi vonzalmam egyrészt magáért a 19. századért van, ami szülőanyja a 20. századnak jó és rossz oldalaival, és mindig oda nyúlunk vissza ősforrásként: jogállamiság, piacgazdaság. Másfelől akkor valóban óriások voltak: Széchenyi, Kossuth, Deák, Eötvös, Szemere, és sorolhatnám tovább, egy kormányban, Batthyány Lajos elnöklete alatt. Akkora személyiségek és nevek! Sajnos nem olvassák ma az írásaikat, holott azokból mindent meg lehet tanulni. Óriási jelentőségű alakjai ők történelmünknek. Történészként engem ez vonzott. És részben az említett családi indíttatás, az olvasmányaim, a kutatásaim, ami kiterjedt a politikatörténtre, művelődéstörténetre, orvostörténetre, bizonyos értelemben gazdaságtörténetre, társadalomtörténetre. Ehhez jöttek a közvetlen és közvetett személyes élményeim. Ezért mondták a Semmelweis Múzeum öreg tárlatvezetői és egykori főnököm, hogy velem százötven évre visszamenőleg a hétköznapokról és mindenről lehet beszélgetni. Azért van ez, mert ilyen közvetlen élményeket szerezhettem a szüleim és nagyszüleim révén.

Mindezt azért tartom fontosnak, mert az embernek van egy belső szűrője és jobban el tud igazodni a világban. Kevéssé érinti talán az a sok szamárság, amit tájékozatlanságból mondanak az emberek. Mindez nem személyes érdem, ez adottság! Egy orvoscsalád ugyanígy működik. Ezért van óriási előnye annak az orvosnak, ahol több nemzedéken keresztül gyakorolták ugyanazt a hivatást. Gyerekkorától kezdve megtanulja az orvosi életformát, megtanulja, hogy mi az orvosi hivatás, mi az orvosi gyakorlat természetes velejárója. Ilyen szempontból a nemzedékek folytonossága nagyon fontos. A másik oldalon persze van ennek genetikai, biológiai oldala is.

A társadalom fejlődéséhez az is hozzátartozik, hogy új, emelkedő családok kerüljenek előtérbe. Néhány nemzedék alatt egyes családok meg is fáradnak, elhülyülnek, degenerálódnak. Ezért hiszek a demokráciában és ezért hiszek abban, hogy igenis alulról kell újabb és újabb tehetségeknek feltűnni, akik felváltják a megfáradó családokat. Aki azt hiszi, hogy a feudalizmus konzervált egy állapotot, nagyon téved. Éppen a feudális rendszer, és maga a nemesség volt ebből a szempontból a leghatékonyabb. A katonai erények, a politikai érdemek vagy csupán az ügyesség alapján mindig újabb és újabb családok kerültek be a nemességbe, akik a parasztságból emelkedtek ki. A polgárság is hasonlóan működött. Persze aki beleszületik valamibe, az tapasztalatokba születik bele, és ha elég tehetséges ahhoz, hogy ezt fel tudja fogni és értékesíteni tudja, óriási előnyt élvez.

A másik oldalon viszont az az előny, hogy nagy erőfeszítések árán a tehetségek természetes kiválasztódásával az igazi tehetségek emelkednek fel. S ha nincs megfelelő családi hátterük, nekik háromszoros erőfeszítésükbe telik ugyanazt elérniük. Ezért én híve vagyok annak – és erről beszéltem tavaly a pápai Református Gimnázium tanévnyitóján a református nagytemplomban – hogy igenis nagy szükség van a nép valódi tehetségeinek a felemelésére. Ezért volt óriási jelentősége az egyházi iskolákban, az Eötvös Kollégiumban és másutt is a tehetségkutatásnak, a mindig új és új tehetségek utánpótlásának. Állítom, hogy a Rákosi-éra, a kommunista rendszer egyáltalán nem ezt szolgálta. Amikor a gyerekeket azon az alapon, hogy munkás- vagy parasztszármazásúak, előnyben részesítették – látszólagos előnyben –, azt érték el, hogy nem sarkallták őket erőfeszítésre. Ezért nem is faragtak igazi értelmiséget azokból, akik ilyen úton értek el eredményeket, mert gyakran a középszerűeket vagy a tehetségteleneket szabadították rá a társadalomra. Ez jó esetben szellemi proletáriátust jelent, nem igazi tehetséget. Az igazi tehetségek a Balázs Jánosok voltak Pápáról, parasztgyerekből lett világhírű nyelvészprofesszor, vagy sorolni lehetne tovább a kiválasztott tehetségeket…

1 hivatalos neve Semmelweis Orvostörténeti Múzeum, Könyvtár és Levéltár, amelyet ebben a szerkezetében Antall József alakított ki az 1960-as évektől. A múzeum a Budapest I., Apród utca 1-3. sz., a könyvtár és levéltár a II. Török utca 12. sz. alatt működik

2 Részletes feldolgozása: Rainer M. János: Jelentések hálójában. Antall József és az állambiztonság emberei 1957-1989. Budapest, 2008, 1956-os Intézet

3 Ellenzéki Kerekasztal (EKA) néven 1989. március 22-én alakult meg az a szervezet, amelynek célja a hatalommal való tárgyalások és a békés rendszerváltozás biztosítása volt. Június 13-tól indultak meg a háromoldalú tárgyalások: a pártállamot képviselő MSZMP, az Ellenzéki Kerekasztalt alkotó kilenc párt és szervezet, illetve a „harmadik oldal” nevű hét szervezet között. A szeptember 18-án aláírt megegyezés alapján kiáltották ki 1989. október 23-án a Magyar Köztársaságot.

4 az amerikai Watergate-botrány mintájára adott név a rendszerváltozás nagy port felvert lehallgatási ügyére (1989. november-1990. január), amelynek eredményeként a belügyminiszter lemondásra kényszerült

5 Az 1956-os forradalom idején Petőfi Párt néven alakult újjá a Nemzeti Parasztpárt

6 Varsói Szerződés: a közép- és kelet-európai szocialista országok katonai szervezete, amelyet szovjet ösztönzésre Varsóban alapítottak meg 1955-ben. 1991-ben a tagállamok budapesti, majd prágai ülésén írták alá a megszűntetését kimondó szerződést.

7 A Belügyminisztérium III. főcsoportfőnökségén belül a III/I. a Hírszerző, a III/II. a Kémelhárító, a III/III. a Belső Reakció Elhárító, a III/IV. a Katonai Elhárító és a III/V. az Operatív Technikai Csoportfőnökség volt

8 Prágai Tavasz: csehszlovák reformmozgalom Alexander Dubček partfőtitkársága idején, 1968 első félévében, amely létre akarta hozni az „emberarcú szocializmust”. Augusztus 21-én a Varsói Szerződés csapatainak bevonulása vetett véget a mozgalomnak

9 Finnország a második világháborúból vesztes országként került ki, ennek ellenére nem vesztette el állami függetlenségét; szovjet befolyás alá került, az határozta meg külpolitikai mozgásterét, de nem állt katonai megszállás alatt, és nem kellett követnie a kommunizmus építésének gazdasági modelljét

10 1921-ben forradalmi felkelés volt Pétervár közelében a „hadikommunizmus” ellen, az „igazi” forradalom jelszavaival. A felkelést leverték

11 pufajkások: az 1956-os forradalom leverését követően létrehozott karhatalmi ezredek tagjainak közkeletű neve, amit az egyenruhaszerűen hordott, szovjet típusú vattakabátról kaptak

12 az 1956-os forradalom után kivégzettek temetési helye, eredetileg jeltelen sírokban. Itt található többek között Nagy Imre miniszterelnök nyughelye is. A 301-es parcella ma a rákoskeresztúri Új Köztemető nemzeti emlékhelye

13 1943. július 24-én Viktor Emánuel olasz király leváltotta és elfogatta Mussolinit, és Pietro Badoglio tábornokot nevezte ki miniszterelnöknek, aki szeptemberben titkos fegyverszünetet kötött a szövetséges hatalmakkal. A németek azonban kiszabadították börtönéből Mussolinit, aki még néhány hónapra Észak-Olaszországban visszaállította a fasiszta államot A király és Badoglio kormánya elmenekültek, majd októberben hadat üzentek Németországnak.

14 Sas-rend (Verdienstorden vom Deutschen Adler, DAO): 1937-ben alapított német kitüntetés, amelyet külföldi állampolgároknak adományoztak

15 A Földközi-tenger partján fekvő egyiptomi El-Alamein város közelében zajlott 1942. október 23. és november 4. között a (második) el-alameini csata, amelyben a brit hadsereg Montgomery tábornok parancsnoksága alatt meghátrálásra kényszerítette a német-olasz megszállókat

16 A sztálingrádi csata a ma Volgográdnak nevezett szovjet városért 1942. augusztus 21. és 1943. február 2. között vívott csata, amelyben a szovjet csapatok döntő vereséget mértek a tengelyhatalmakra. A magyar veszteség mintegy 120 ezer fő volt.

17 Juhász Vilmos Nyersanyagháború c. könyve az Ujság c. napilap művelődéstörténész rovatvezetőjének, a Szent Kereszt Egyesület egyik vezetőjének nagysikerű könyve (1940) annak bizonyítására született, hogy a tengelyhatalmak nem nyerhetik meg a háborút

18 A Kállay-kormány 1942. március 9 – 1944. március 22-éig volt hivatalban. Politikájának egyik vezérelve volt az angolszász hatalmak, elsősorban Nagy-Britannia rokonszenvének megőrzése mellett a német szövetséges elvárásainak szükséges mértékű teljesítése. Ezt nevezték „hintapolitikának”.

19 KGST, Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa, 1949. január 25-én Moszkvában alapította meg a Szovjetunió a közép- és kelet-európai szocialista országok gazdasági szervezeteként. Tagállamai 1991. június 28-án budapesti ülésükön oszlatták fel.

20 az utolsó nemesi felkelés a Napoleon elleni győri csatában, mely csúfos vereséggel bizonyította, hogy a hagyományos nemesi hadszervezés mennyire idejétmúlt

21 középkori együttműködés felújításaként 1991. február 15-én írta alá a Visegrádi Nyilatkozatot Václav Havel, a Csehszlovák Köztársaság elnöke, Lech Wałęsa, a Lengyel Köztársaság elnöke és Antall József, a Magyar Köztársaság miniszterelnöke. Csehszlovákia szétválásával négy tagúvá alakult az együttműködő szervezet

22 Ma Malinovo község a Csallóközben, Szlovákiában; egykor a gróf Apponyi család birtoka volt