BÁNFFY MIKLÓS

FORTÉJOS

DEÁK BOLDIZSÁR

MEMORIÁLÉJA

© Bánffy Katalin, 2014

© Helikon Kiadó, 2014

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Kisbán Miklós: Fortéjos Deák Boldizsár Memoriáléja,

Erdélyi Szépmíves Céh, Kolozsvár, 1931.

A borítón:

The Lecture, illustration from ’Hogarth Restored:

The Whole Works of the celebrated William Hogarth,

The Bridgeman Art Library

Illusztrációk:

Bánffy Miklós (GBM)

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

Olvasószerkesztő Várvédy Zoltán

Borítóterv Café Design, Romanek Imre

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-575-8

www.helikon.hu

A KIADÓ ELŐSZAVA

Fortéjos Deák Boldizsárról vajmi keveset tudunk. Csak néhány adatot tekinthetünk helytállónak, és azokat is csupán az ő „úti-memoriálé”-ja és egyetlen eddig ismert levele alapján nyerjük.

Bizonyos, hogy ifjúkorában Pádovában volt, az akkoriban nagyhírű egyetemen. Alighanem ott nyeré el a „liberalium artium magister” címet, melynek a „deák” a magyar megfelelője.

Mikor volt ott, nem tudjuk; de mivel saját elmondása szerint férfikort érve kíséri Toldalaghy Mihály erdélyi főkövetet Törökországba, és Toldalaghy konstantinápolyi számos küldetése közül az, amelynél Harasztosi Balázs diák a kapitiha, kit szintén emleget, 1628. évre esik{1}, állíthatjuk, hogy jóval azelőtt, tehát az 1615. és 1620. évek között járhatta az olasz egyetemet.

Ezekből hozzávetőleg az életkorát is meg tudjuk állapítani. Tekintve, hogy abban a korban az ifjú emberek igen fiatalon (16-17 évvel) kerültek főiskolába, adódik az: hogy Fortéjos a XVII. század legelső vagy a XVI. század legutolsó éveiben születhetett, amit különben a nyelvezete és a még kiforratlan ortographiája is megerősíteni látszik.

A „memoriálé” megírását II. Rákóczi György uralkodása alatt kezdhette el, minthogy az alább megtárgyalandó levelében maga mondja, hogy azt a lengyel háború és az arra következő tatár rabság idején, tehát 1657–58 körül fejezte be. Azelőtt, tehát a harmincas vagy a negyvenes évek táján járhatott ismét Olaszországban. Hogy küldetésben-e vagy más célból, bizonytalan.

Fortéjos uram „Úti-memoriálé”-jának három írott példányát ismerjük, mindhárom azonban másolat. Lehetséges, hogy az eredeti valamikor valahonnan előkerül, addig azonban elveszettnek kell tekintenünk.

Kétségtelenül a legrégibb a másolatok közül az a példány, melynek alapján az alább következendő szemelvényeket közlöm. Ez a nagyértékű kézirat a sebesvári könyvtárban őriztetik, melynek gazdag anyagából Kós Károly is merített a „Varjúnemzetség” megírásakor.

A kézirat kis ívrétű, jelzéstelen, sárgás papiroson 273 lapból áll, és néhol, így a 17., 117., 119. stb lapokon törlések, beszúrások és korrektúrák vannak, mégpedig nem a másoló, hanem majdnem biztosan a szerző kezétől: ugyancsak őtőle származnak azok a római számozások I–VIII-ig, melyek egyes történetek fölé vannak írva.

Mindez bizonyossá teszi, hogy a legrégebbi és egykorú példánnyal állunk szemben, annyival inkább, mert a másik két M. S.{2} már ezeknek a javításoknak számbavételével, de az I–VIII. számozás nélkül másoltattak.

Többen foglalkoztak már azzal a gondolattal, hogy ezt az úgy kortörténetileg, mint nyelvészeti szempontból nagyérdekű írást közrebocsássák. Így én még az öreg Lódith Gergely báró szájából, kit Erdélyben – miért, miért nem? – „Igazmondó kalendáriom”-nak hívtak, hallottam, hogy már Mikó Imre ki akarta adni az „Erdélyi Történelmi Emlékek” V-ik kötetében. Sajnos az V-ik kötet sohasem jelent meg, a közlés tehát elmaradt. Mi volt ennek oka, nem tudom, és ma már nem is járhatok utána, sem más hasonlóan megbízható adatot többé nem szerezhetek, mert a nevezett „nagy idők tanúja” 1901-ben ó-füllentői udvarházában jobblétre szenderült.

Bár mindeddig Fortéjos műve nem látott nyomdafestéket, igen neves történészek és nyelvünk búvárai elég szép számmal foglalkoztak szerzőnk írásaival, ahogy azt e kötet végén egybeállított bibliográfia bizonyítja, bár még e jegyzék sem teljes, minthogy helyszűke miatt csak a legfontosabbakat soroltam ott föl.

Legtöbbje e műveknek nem annyira a „Memoriálé”-val magával – bár arról is elismerőleg írnak –, de annak a levélnek a kérdésével foglalkoznak, amely a sebesvári példányhoz van kötve. Ez a levél Fortéjos Deák Boldizsár saját kezű írása, és kísérőlevélként íratott, midőn az „én kis mívecskémet”, ahogy ő mondja, valószínűleg akkor még csak fűzve valakinek, akit „János öcsém”-nek nevez, használatra megküldi.{3}

A levél keltezés, aláírás és cím nélkül való, és a külső oldalán más, mégpedig alighanem későbbi kéztől nagyon elfakult, talán gubicstintával ez van írva: „Zabja János”.

Már most az az izgató kérdés merül föl: ki lehetett az a „János öcsém”? – ki volt olyan bizalmasa és pártfogoltja Fortéjos Boldizsárnak, hogy ezt az ő kedves munkáját reá bízta? Vajjon annak a neve-e „Zabja János”, annak az írása-e a név a külső oldalon?

A vélemények ez iránt nagyon különbözők, és két fő csoportra oszthatók.

Az egyik (és ez volt a régebbi felfogás, melyet már Ipolyi{4} képviselt) azt vallja, hogy a jegyzés első betűje elhalványult (máma valóban nem is fedezhető fel), de hogy ott a Z betű előtt S állott, és így hát „Szabja”, illetve „Szablyá”-nak kell olvasni, és tehát Fortéjos öccsét Szablya Jánosnak hívták volna. Orbán B.{5} odáig megy, hogy megállapíthatni véli, nemcsak hogy azt a nevet maga „János öcsém” írta a hátlapra, hanem azt állítja, hogy ismeri Fortéjos nővérének a nevét is, ki Szablyáné lett volna, és ennek a Szablya Jánosnak az anyja, mégpedig egy régi fejfáról, melyet ő gyermekkorában Nagy-Maflándon, Csík megyében látott és elolvasott volna, amely szerint Szablyánét Borbálának hívták volna.

Midőn ez állításáért megtámadták, természetes, hogy nehezen bizonyíthatott, hiszen az a fejfa, még ha meg volt is, már akkoriban régen elkorhadt volt és olvashatatlanná vált.

A másik csoport egészen más alapról indul el. A tinta elhalványodásának a hipotézisét ezek elvetik, azzal érvelve: I. Miért tűnt volna el az egyik betű, ha a többi megmaradt? II. És miért éppen az első tűnt volna el, amelynél több tinta, tehát több festőanyag van a tollban?

Ebben kétségtelenül sok logika van. Ezért ez az iskola – realistáknak nevezhetjük őket, minthogy a kétségtelen tényállással számolnak csupán – a kérdéses írást úgy próbálja értelmezni, ahogy jelenleg van: tehát „Zabja János”.

Mármost szerintük a „Zabja” nem név; a „ja” szótag csupán tulajdonragnak veendő, és a hangegyesülés törvényei szerint{6} „Zabija” helyett áll, illetve abból alakult; és tekintve, hogy a törvénytelen gyermeket hívják népiesen „zabi-gyermek”-nek, és így mondták régente is{7} – ők azt a véleményt képviselik, hogy ama „János” Fortéjosnak természetes fia; és ezért is pártolja a „Memoriálé” megküldésével.

Bár ez a teória tetszetősnek látszik, persze újabb igen bonyolult kérdések merülnek vele föl, melyeknek komolysága előtt nem zárkózhatunk el. Kérdezhetjük ugyanis: ki írta volna a levél hátlapjára azt, hogy „Zabija János”? Kétséget nem szenved, hogy maga a címzett nem, sem senki, aki hozzá közel állott, ilyen sértő hangú megjegyzést nem írt volna oda! És magam is csatlakozom Karácsonyi{8} abbeli véleményéhez, hogy „Fortéjos egész egyénisége, erkölcsi fölfogása és mély vallásossága, de legfőképpen az ő óvatos természete kizárják még annak a leghalványabb gyanúnak a lehetőségét is, hogy neki törvénytelen gyereke lett volna, és pláné azt, hogy még el is ismerné!” Karácsonyi e szavaihoz hozzáfűzi, hogy a „Szablya-tagadók” érvelése, miszerint „Szablya” nevű családot még Nagy Iván{9} sem ismer, már azért is megdől, mert Nagy Iván csakis a nemes családokat tárgyalja, és úgy Fortéjosról, mint arról a rejtélyes Szablya Jánosról is bizton állíthatjuk, hogy ősi magyar származású, de közrendű emberek voltak. Annál inkább méltánylandónak tartom a kiváló történész véleményét, mert, ahogy az újabb nyelvkutatás kimutatta, a „szablya” bolgár-török szó, és az ősi turk népeknél gyakori, hogy törzsnévül, tehát családnévképpen is valamely harci vagy használati tárgyat választottak. (Így: nyereg, kengyelszíj stb.){10}

A „Szablya – Zabija” kérdés egyelőre így áll.{11} Talán világot vethetne reá és a megoldáshoz közelebb hozná, ha az eredeti iratot röntgensugarak útján vizsgálhatnók meg, ama rendszer szerint, mellyel a francia rendőrség a cheque- és okmányhamisításokat agnoszkálja. Sajnos ez az eljárás nálunk még nincs bevezetve. Mindaddig azonban végleges ítéletet nehéz volna hozni.

Fortéjos és a „János öcsémhez” című levél körüli irodalmat és tudományos vitát kissé tán hosszadalmasan tárgyaltam. De úgy éreztem, hogy ez kötelességem. Egyrészt azért, mert úgy hiszem, szolgálatot teszek vele a nagyérdemű közönségnek, mely a tudományos viták érdekfeszítő voltát nem ismeri, nem is ismerheti, ezért e világból egy kis ízelítőt akartam neki ezúttal nyújtani – másrészt azért, mert úgy hallom, voltak némely rosszakaró emberek, kik, midőn az első részeket, melyeket sok szorgalommal és fáradsággal másoltam, az „Ellenzék” irodalmi mellékletében közreadtam, nemcsak hogy azzal gyanúsítottak tudatlanságukban, hogy az egészet az ujjamból szoptam – ami végre is reám nézve csak hízelgő volna –, de azt a szörnyűséget is kolportálták, hogy e történetkék valami vonatkozásban volnának a mai állapotokkal.

Erre a hallatlan és valóban fölháborító vádra másképp nem válaszolhattam, mint a Fortéjos Deák Boldizsár „Útimemoriálé”-jának eddig földeríthető adataival és az általam áttanult bőséges ide vonatkozó könyvjegyzékkel.

*

Ez a kis kötet azokat a tanulságos és bizonyos életbölcsességet tanúsító történeteket foglalja magában, melyeket Fortéjos Boldizsár levelében említ, és melyeket a kéziratban, úgy hiszem, saját kezűleg számozott meg. A sorrendet tehát ő maga állapítván meg ezt lelkiismeretesen be kellett tartanom.

Fortéjos arcképe egy bister-vízfestékkel árnyékolt rajz után készült, melyet a stílusa után Wiedemann-nak lehetne tulajdonítani.{12}

Bonczhidán, 1930. november 10.

K. M.

FORTÉJOS BOLDIZSÁR LEVELE ÖCCSÉHEZ

Édes Öcsém, János!

időn éltem delit meghaladván hozzáfogtam vala ez úti-memoriálém írásához, kiben sokat hányt-vetett éveknek egymás mellé biggyesztém egy s más komoly vagy vígságos történésit, az vala szándokom, hogyha valmikoron szépen pallérozva majdan béfejezém, valami nagy bölcs főember, okos és előkölt tanácsúr vagy dali országkapitány után nézek, kinek dédikálhatnám ez kisdeg könyvecskémet, hozzá intézvén a sok szép citációkkal és gyönyörűséges mondással fölcicomázott Prológust, vagyis elöljáró beszédet, ki örömét lelvén benne majd valami jóféle könyvnyomatómesterrel világgá is bocsáttaná ez én kicsi mívecskémet.

Ám máma környülnézvén ez szegény kis országocskában, kit tanálok én, kiben ajánlásommal örömet okoznék?

Miólta II. Rákóczi György uram királyság-vadászásban elveszté őket, a vezéremberek színe-java tatár rabságban vagy idegenbe futamodva bujdosóján vagynak. Az itthon maradott nagyságos és nemzetes uraimék közül penig egyik másik megbújva él csak búval bodázottan, más kevesek meg a maguk civakodásával foglalatoskodnak egymás szakállába kapván; és bizony nem bánná senki is, mit írok, mit mondok, nemhogy arra akár egy árva batkát reá is szánna.

Ezért hát gondolám, hogy ez írásom haszon nélkül ne maradna, hát ez jó kópiáját elküldöm tenéked, édes Öcsém Uram, olvassad, forgassad hasznodra; különösen penig a kis történetkékből épülj, kiket megszámláltam benne deák öreg-számokkal.

Örvendenék őszintén, ha előmeneteled szolgálná.

Bizony megnehezült az idők járása, de azért ifiú ember ne maradjon ölbe tett kézzel, hanem munkálkodjék ezen kis haza boldogulásán. Ne is bánja nagyon, hogy a mai vezérek nem olyan elölvalók, mint vala jó Bethlen Gábriel urunk vagy akár Rákóczi György, az idősebb. Igaz ugyan, hogy az a malacz is makkal álmodik, de tudjuk, mégis megcsámcsogja a bogáncs gyökerit is. Ha jobb falat nem kerül elejébe, hát azt is megeszi. Imígy kell nézni a mái világot is.

És bocsásd füled mellé az gonoszok szavát, kik csak nagy ócsárlással vagynak, és leböcsmérezik a mi mái vezérlőinket. Ne firtasd-forgasd, ki miért, mi okból, miképpen, mi címen jutott vala tanácsuraságra, vezéri tisztségre. Nincsen áldás az ilyen szidalomságon, és mi hasznod volna, ha ezen töprengenél? Ha penig valami rosszmájú azt mondaná néked, hogy az, ki mámanap generális, hajdanta tán káplárságnál nem vitte volna tovább, azt a választ adjad néki, hogy minden hatalom az Úristentől lévén akinek hivatalt ád, hát ád annak észt is hozzája. Lám, még oktalan állatokat is fölruháza okossággal néha; elsőben kígyót a paradicsomkertben, varjút, ki Éliásnak cipót hordoza, és a Bálaám szamarának bölcsességet is adott vala, nagyobbat a saját uránál, ki peniglen maga is prófétaszámba ment. Hát akkor hogyne adna embernek, kit maga képire alkotott.

Azt is mondom néked, és ha ez írásomat forgatod, megbizonyosodsz benne: nem jó sokat türkölődni, döfkölődni, sem fortéllyal sem erőszakosan. Ha ilyet látok, mindig eszemben van, mint legyinté helyire Gábriel fejedelem az ilyen taszigató embert.

Így vala ez; magam is ott valék.

Tamás Mojzes uram, fogarasi porkoláb elhalálozván az jó urunk megtisztelé a régi szolgájának temetésit maga ottvoltával. A ravatal mellett jobbról a gyászba borult család, balról penig Gábriel fejedelem álla, mindenki csöndben várván, hogy beszédibe fogjon az pap.

Hát, ahogy így várnának, egy Nagy Péter nevezetű ember, ki vice-hadnagy vala a hajdúknál, és minden tisztség után kapva kapott volna, ha meghallá, hogy valahová tán béfurakodhatna, nagy bátorkodással odalépe Gábriel úr elé, mondván:

„Ha a Nagyságod engedné”, igen kívánna ő a Tamás Mojzes helyire béjutni.

„Én bizony nem bánom – válaszola urunk nagy komolyan –, de csakis, ha az gyászoló család is beléegyezik”. És ezzel a koporsóra mutat, mintha azt a helyet célozta volna Nagy Péter.

Sokat kacagának urunk e mondásán, kivel hátracokígatá azt a toladokó vice-hadnagyot.

Mámanap nincsen ilyen gazdája népünknek. Gyakranta bég vagy spahoglán basáskodik rajtunk, és mind csak szabad-kapzsira vagyunk és kápé-rápéra. Mégis azt mondom, békés szívvel kell lenni, és a nagy furton-furás jóra nem vezet, mert ha nem is tészen rendet senki is közöttünk, maga az élet rendet von, vagy elébb vagy utóbb, ahogy nem egy írásomban meg is olvashatod.

Elmédbe rójad azt is, hogy hiábavaló vitázgatni, ellentmondogatni a hatalmasoknak. A magaelhitt ember úgysem hallgat tereád, még náladnál okosabbakra, öregebbekre sem, hanem csak a hízelkedő szó vagy cselekedet férkezik hozzája. Okulj példaképpen jó Mikeá prófétán, ki igen rosszul jára az igazmondásával, ahogy megolvashatod „Királyok I:” könyvében, ahol írva vagyon: miként akart vala Acháb zsidó király háborút viselni; miként udvarola néki az ő hoppmestere, Zedékiás, ajándékozván néki két gyönyörűséges ökörszarvat vasból, kiket a fejin viseljen a király, mikor népe előtt járna haddal.

A király felesen megörvende ennek a gyönyörűséges ajándoknak, és midőn Mikeá ellentmonda a háborúságnak, és Zedékiás se rest, jól szájon teremté a jó prófétát, a király meg nem védelmezé egyetelen szóval is, hanem mentire hagyá annak dolgát.

Való igaz, hogy Acháb király ökörszarvastul odaveszett a csatán, de Mikeá uramról sem vevé le senki az ő pofoncsapatását, és bizony csak a nyaklevessel marada, és nem is sokat prófétázott azután.

Az ilyenen okulni jó.

Csupán egy módja vagyon valami kis igazat mondani főhatalmasságú embernek, mégpeniglen az: ha béöltöztetjük a szót tréfa köntösébe, vígságos beszédbe. Mert a mókás bolondság megcsiklandozza a nagyúrnak a lépit, nevetéssel megrázza a máját, és úgy szól a példaszó: „Az, aki kaczag, nem tud haragudni.”

És mivelhogy mindenből lehet tanulni, még a hiúságos pogány legendákból is, így tanulám én ezt a nagy Herakles történetiből, kit félistennek hívének a rómaiak és a görögök is az ő nagy pogányságukban.

Hát ez a Herakles – úgy mondják – igen nagy hős vala, és sok terhes munkákat vive végbe. Egyik ilyen munkája után – tán a kalydoni damasz-kant vadászá meg nagy sok futással – igen megfáradván leheverede hanyatt valami zsombék szélin, és mélyen elaluva.

Abban a zsombékban azonban két ördögöcske lakott, a Kerkoposz ikertestvérek. Fölösen gonosz törpék valának ezek, kik antul arcátlanabbá lőnek, miólta a boszorkány anyjuk megbiztatá a manócskákat, hogy őket senki sem bánthatná, csak az olyan ember, „ki a szakállát hátul viseli”. Hát ők nagy hamissággal minden arra vándorló óvatlant szörnyen megcsúfolák és a bolondját járatták véle.

Meglátván hát az aluvó Heraklest, ki ott szunnyadott nem messze, hozzá lopakodnak. Elcipelik mindenit és eldugják az nádban. El a rettenetes íját és nyilait, kikkel a stympháliai keselyűket leleövöldözé, el hosszú fustéllyát, kivel a lernumi óriás kígyót agyonütötte, még a néméai oroszlány bőrit is, kit kaczagányul visele, azt is ellopták. Miután így mindenit eltolvajolták vala, nemhogy illára vették volna dolgukat, hanem nagy szemtelenül a hasára szöktek és táncot roptak rajta, gúnyosan gajdolván. Ilyen gaz kölykök valának a Kerkoposz ikrek!

De a nagy hős fölébredt! És hiába szaladozott, futkorászott ide is, oda is cikázva az a két manócska, bizony megfogá őket Herakles. Össze is kötözé istránggal, és a fustélyára mind a kettőt reálógatá a horgas inuknál fogva, ahogy a lőtt nyulat botra húzza a kopók pecére. Így vevé őket vállára Herakles, így indult el velek, hogy majd vízbe öli őket.

A két istentelen törpe hát csak lógázott fővel lefelé. És mivelhogy kicsik valának ők, hát a fejük alig ére lejjebb a hős derekánál. Ekkor tudták meg a fattyak, hogy valóra vállott, amitől jó boszorkány anyjuk óva inté őket, merthogy Herakles igen gyapjas ember vala, és „Heros Melanopygos”-nak, fekete farú hősnek nevezék őt tisztelettel sokan.

Hát ez rettentő újság vala nékik! Ó! Sosem merészkedtek volna hozzája, ha a hátulját előbb látták volna!

De hát mit tehetnének, mit tevének ekkor a két megkámporodott manócskák?!

Nem szomorúságra vevék! Nem is könyörgésre! De elkezdének tréfásan mókázni. Egymással és véle is évődni, és annyi furcsa fúrtfejűséggel, fullánkhegyű szóval gúnyolák egymást és a hőst is, hogy az végtére jóízűen elkacagá magát és szabadra bocsátá a két gonosz kölyköt. Nem haraguva többé, még a latorságukat is megbocsátván nékik.

Ebből meglátszik, hogy milyen hasznos az, ha a görög philosophusokot, classikus kiváló tudós írásokat forgatja az ember. Sok igen tanulságos, szép példát lehet onnan nyerni!

Azért, mert ezt bélátám, azért választám vezérlő igémül azt a deák mondást: „Non nunquam ridetur”, kinek az az értelme, hogy gyakranta bizony kacagni lehet és kell. Mely, hidd el nékem, kincset érő tulajdonság az életben.

„Ha a gúnyból mindenkinek jut vala,

Szerencsés az, aki kacagni tud vala…”

Így dallá ezt egy magyar poéta is, kinek a nevit, sajna, elfelejtém.

*

És mármost sok bőséggel megírván ezeket elbocsátalak utadra Téged, én kis mívecskémet. Eridj hát világgá, vándorolj, avagy vesztegelj néhol, pihenj meg időre a János öcsémnél, avagy kószálj tovább egyiknek keziből másiknak ölébe. Én már téged nem bubusgatlak többé, nem simogatlak, cirógatlak immáron, nem is sallangozhatlak föl már szebbre, finomabbra, hanem úgy, ahogy vagy, eridj! Elválunk egymástól. Én kis mívecském – VALE!

Téged penig, öcsém, még csak egyre kérlek:

Ha az utad elvinne Maros-Vécsvárába, és Kemény Jánosné asszonyom őnagysága odahaza lenne, állj meg ott, kéredzkedjél bé hozzája és módisan köszöntvén olvassál néki ezekből egyet-mást, mert tudom én, hogy bár nem idevalósi ő, hanem Tiszántúlról való, de mégis olyan jó szívvel vagyon az erdélyi írásmesterek iránt, mint alig is valaki ez szegény kicsi árva országunkban.

{1} Dr. Bíró Vencel: Erdély követei a portán

{2} Egyik a Telepi-tékában, másik a kolozsmonostori káptalan levéltárában

{3} A kérdéses levelet alább közöljük

{4} Ipolyi Arthur: A magyar vezetéknevek mythológiai értelméről (Nagyvárad, 1873)

{5} Orbán Bódog: Néhány adat egy égető kérdés megoldásához (Kolozsvár, 1887)

{6} Szinnyei: Nyelvtudományi Közlemények

{7} Lásd: Nyelvtörténeti szótár

{8} Karácsonyi Kristóf: A mai történelmi kritika csődje (1911)

{9} Nagy Iván: Magyarország családai (1862)

{10} Lásd: Gombocz: Honfoglalás előtti török jövevényszavaink (Budapest, 1908) és Németh Gyula: A honfoglaló magyarság kialakulása (1930)

{11} Figyelmen kívül hagyom – mint teljesen komolytalant – azt a legújabban felmerült név- és névelemzési kísérletet, mellyel Xerophthalma tanár úr Fortéjos nevét – „Forte-jos”-t és „Szablyá”-t – „Tap-le” eredetből akarja származtatni. Xerophthalma Constantin: L’origine latine des noms de famille soitdisant magyars (Paris, 1928)

{12} Eredetije a Zalbertinai gyűjtemény „Hungarica” V. számú gyűjtődobozában őriztetik