Jesús Carrasco

KEGYETLEN IDŐ

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

Copyright © Jesús Carrasco, 2013

Copyright © Editorial Seix Barral, 2013

Hungarian translation © Dobos Éva, 2013

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A borítót Pintér József tervezte

ISBN 978-963-14-3152-0

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1

Hallotta az agyagos lyukból az őt szólongató emberek kiáltásainak visszhangját, s mintha csak kabócákról volna szó, próbálta meghatározni minden egyes ember helyét az olajfaliget határain belül. Rekedt rikoltások, mint a balzsamos szuhar elszenesedett termésének ropogása. Oldalának támaszkodott, „z” alakban összehúzott teste épp elfért a lyukban, de mozdulni már nemigen tudott. Két karja a térdét kulcsolta át, vagy párnaként szolgált, és épp csak egy apró kis mélyedés volt még az élelmiszeres tarisznyának. A lyuk fedelét lenyesett vesszőkből készítette el jó előre, ezekkel borította be a két, gerendaként szolgáló vastag ágat. Nyakát megfeszítve fölemelte a fejét, hogy tisztábban halljon, s félig lehunyt szemmel hegyezte a fülét, hogy rátaláljon a hangra, amely menekülésre késztette. Nem talált rá, s ugatást sem hallott, amitől megkönnyebbült, mert tudta, hogy csak egy jól betanított kutya tudná fölfedezni a búvóhelyét. Egy fogolymadár-hajtó kutya, vagy egy jó, sánta szarvasgomba-kereső. Esetleg egy angol véreb, az a kurta, fatönklábú és lógó fülű fajta, amilyet egyszer egy fővárosból jött újságban látott.

Szerencséjére, a síkságon nem voltak divatban ilyen egzotikus fajták. Ott csak agarakat tartottak. Ösztövér test a hosszú csontokon. Misztikus állatok, amelyek szélsebesen száguldottak a mezei nyulak után, és még csak szaglászni sem álltak meg, mert azzal az egyetlen paranccsal szabadították rá őket a Földre, hogy üldözzenek és sújtsanak le. Oldalukon piros csíkok égtek, a gazdák bikacsökjeire emlékeztetve. Ugyanazokra, amelyek gyerekeket, nőket és kutyákat kényszerítettek meghunyászkodásra az aszályos pusztaságon. De az agarak végtére is futottak, ő pedig ott állt kis, agyagos barlangjában. Elveszve a szagok százai közt, amelyeket a mélység a férgeknek és a halottaknak tart fenn. Szagok, melyeket nem kéne szagolnia, de hát a maga jószántából került ide. Szagok, melyek mind messzebbre sodorják az anyjától.

Valahányszor agarakat látott, vagy rájuk gondolt, egy falubeli ember jutott az eszébe. Egy nyomorék, aki valami triciklifélén járta az utcákat, elöl fogantyú volt, azt forgatta az ember görnyedten ráhajolva, mint egy kintornás. Alkonyattájt maga mögött hagyta a házakat, és az északi, hengerelt földű utakon indult el, ezek voltak az egyetlenek, amelyeken haladni tudott a székével. Egy csapat kutya kísérte, foszladozó kenderkötelekkel voltak megkötözve, a nyakuknál fogva. Rossz volt nézni, milyen kínkeservesen araszol előre otromba járgányával, s ő mindig azon töprengett, miért nem fogja be az állatokat, hogy húzzák a kocsit. Az iskolában azt mondták, hogy amikor már nem kedvelte az egyiket, felakasztotta egy olajfára. Rövid életében már több tucatnyi kutyát látott a nyakánál fogva himbálózni távoli fákon. Úgy függtek ott azok a kificamodott csontokkal teli szőrzsákok, mint holmi óriás rovarok bábjai.

Észrevette, hogy az emberek már a közelben vannak, és résen volt. Hallotta, hogy neve záporozva sokszorozódik meg a fák közt, mintha cseppek hullanának a víztükörre. Búvóhelyén gubbasztva arra gondolt, hogy talán ez minden elégtétele: hallani, mint szólongatják újra és újra az olajfák közt, virradatkor. Felismerte a kocsmáros hangját meg az öszvérhajcsárok egyikéét, akik a nyarat a faluban töltik. S noha nem hallotta őket, úgy gondolta, a postásnak meg a kosárfonónak is köztük kell lennie. Váratlan öröm töltötte el ott a kútja mélyén. Valami tompa, gyermeki izgalom, amitől libabőrös lett. Azon töprengett, vajon a bátyját is ugyanígy keresnék-e, vajon ha őt keresnék, az is képes volna-e ennyi embert mozgósítani? A hangok kórusa hallatán úgy érezte, hogy talán újból létrejött valamiféle közösségi kötelék, s egy pillanatra valahová a gyomra tájékára húzódott a neheztelése. Maga köré gyűjtötte a falu férfijait, az összes cserzett karú és nagy erejű férfit, aki a földbe mélyeszti az ekéjét, és magvakkal tölti meg az inge alját. Kiprovokált egy eseményt. Arra gondolt, hogy talán épp az hozott most össze régi ellenségeket, hogy kénytelenek voltak csapatba szerveződve, vállvetve nekigyürkőzni a keresésnek. Eltűnődött, vajon marad-e abból a pillanatból valami évek vagy akár hetek múltán. Beszédtéma lesz-e a miséről vagy a kocsmából kijövet. Ekkor az apjára gondolt, és elképzelte, mint magyarázkodik hol ennek, hol annak. Épp olyannak látta, mint már annyiszor, ahogyan védtelenséget színlel. Igyekszik elhitetni mindenkivel, hogy a gyerek alighanem egy fogolycsibét kergetett, s közben pöcegödörbe pottyant. S hogy a szerencsétlenség megint az ő családján lakmározik, és hogy Isten húst szakított ki a húsából. Térde közt ingatta a fejét, mintha így akarná kirázni belőle ezeket a gondolatokat. Apja készséges és alázatos képe a csendbiztos társaságában jelent meg újra előtte. Semmitől sem bolydult fel annyira egész bensője, mint ettől a jelenettől. Hegyezte a fülét, amennyire csak tudta, de nyoma sem volt a csendbiztos hangjának, és még ez a hiány is félelemmel töltötte el. Elképzelte, ahogy szivarral a szájában ballag az emberek sora mögött, akik éppen átfésülik az olajfaültetvényt. Bele-belerúg a göröngyökbe, vagy hanyagul lehajol egy-egy olajbogyóért, amely a legutóbbi leverésnél elgurult. Óralánca kikandikál a zakója alól. A gesztenyebarna nemezkalap, a csokornyakkendő, a szoros gallér, a cukros vízzel jól kipödört bajusz.

Elmélázásából egy férfi hangja rángatta ki, ami a gödörtől alig pár méterre harsant fel. A tanító volt. Egy másik férfival beszélt, aki kissé távolabb haladt. A fiú érezte, hogy szíve szaporábban kezd verni, és hogy vére heves lökésekkel lüktet odabent. A több órás kuporgás okozta fájdalom szinte lökte volna kifelé. Végiggondolta a lehetőséget, hogy egyszer s mindenkorra befejezi ezt, és véget vet ennek a kényelmetlenségnek. Nem ölt meg senkit, nem lopott, Isten nevét hiába a szájára nem vette. Már-már azon volt, hogy elmozdítsa a gödröt takaró ágakat, és felhívja magára a legközelebb lévő emberek figyelmét. Egyik csöndre intené a másikat, aztán elfordítaná a fejét, hogy a nesz irányába füleljen. Tekintetük összevillanna. Halkan közelednének a vesszőhalom felé, még kételkedve, vajon egy nyulat találnak-e ott vagy az elveszett gyereket. Aztán eltávolítanák az ágakat, és meglátnák őt a gödör mélyén, amint a hasán fekve kuporog. Öntudatlanságot színlelne, ami az agyagkoloncok, nedves ruhája és piszkos haja látványával együtt teljessé tenné a férfiak diadalát. Legalábbis egy pillanatnyi dicsőséget biztosítana nekik. Kenyeret mára, éhkoppot holnapra. Azután a férfiak kiáltásaira a többiek is odajönnének. Zihálva odaérne az apa is, és már az első pillanatban elragadtatottnak és készségesnek mutatkozna. Örvénylenének körülötte, hogy alig kapna levegőt. Gyufa gyúlna erőteljes lobbanással, egyelőre ügyet sem vetve arra, hogy a csalóka láng végül majd elemészti az ágakat. Örömrikoltások közepette ásnák ki onnan. Körülötte férfias hátlapogatások nyomán apró porfelhők szállnak fel. Aztán vissza a faluba egy saroglyán, földműves nóták és meleg borral teli tömlők közepette, miközben apja az ő apró, barna mellén nyugtatja érdes kezét. Élvezetes bevezetés a színdarabhoz, melynek során mind a kocsmában kötnek ki, később pedig ki-ki hazamegy. Végül, a tetőt megtámasztó és a tanyát hűvösen tartó, vastag kőfalak az egyedüli tanúk. Közösségi előjáték apja kopott övének főszerepléséhez. A rezes színű övcsat olyan sebesen hasogatja a konyha állott levegőjét, hogy még visszfényeket is képtelen fellobbantani. Most megfizet elkínzott teste látványáért a gödör mélyén.

Hallotta, hogy a tanító csaknem barlangja felett fújja ki az orrát. Felismerte a taknyos trombitálást, amelybe belerezgett a száraz zsebkendő, és amely az iskolában mindig nevetésre fakasztotta a gyerekeket. Sovány testének árnyéka átvonult a vesszőfedelen. Lehunyta a szemét és összeszorította a fogát, mialatt a férfi a vesszőhalomra vizelt.

Jó ideig várt azután, hogy az utolsó visszhang is eltávolodott a telektől. Bizonyos akart lenni benne, hogy senkit sem fog ott találni, ha majd fölemeli az ágakat, ezért aztán úgy döntött, vár, ameddig csak kell. Sem a föld alatt töltött órák, sem a tanító vizelete a haján, sem az éhség, amely most először vájta gyomrába a sarkantyúját, nem volt elegendő, hogy eltántorítsa elhatározásától, mert még mindig belemart a család fekete szégyene. Elaludt.

Amikor felébredt, a nap már magasan állt. Az éles déli napfény áthatolt az ágakból készült tetőn, s a térdére halvány fénytűket vetített, amelyek közt porszemek lebegtek. Alighogy kinyitotta a szemét, érezte, mennyire elgémberedtek az izmai, és arra gondolt, hogy éppenséggel a teste vetett véget az alvásnak. Becslése szerint úgy hét vagy nyolc órája lehetett már odabent, és elhatározta, hogy minél előbb kijut innen. Igen lassan emelte föl a fejét és hajával megérintette a tetőt. Nyaka, akár egy rozsdás csuklópánt. Úgy tápászkodott fel, mint akinek minden ízülete fáj, és széthúzott néhány vesszőt, hogy körülnézzen és megbizonyosodjék róla, nincs ott senki. Kimászhat, és folytathatja az útját észak felé, ahol tudott egy forrásról, ott itatják az öszvéreiket a hajcsárok. Ott talán elrejtőzhet a nádasban, hogy aztán egy óvatlan pillanatban felkapaszkodjék valami kereskedő kordéjára, meghúzza magát a serpenyők meg bugyogók között, és a falutól sok kilométerre bukkanjon fel újra. Persze, tudta, hogy míg a forráshoz ér, fényes nappal kell a sík mezőn gyalogolnia, s legfeljebb ha egy-egy magányos kőrakás mögött találhat menedéket. A síkságon bármelyik pásztor vagy vadász felismerné vézna alakjában az elveszett gyereket. Így hát nem maradt más választása, mint alkonyatig a rejtekhelyén maradni, amikor is drótvékony tagjait bárki száraz bozótnak vagy holmi sötét sziluettnek nézheti a lemenő narancsszínű nap fényében. Helyükre tette az ágakat, és összekuporodott.

Mialatt be volt zárva, ganéjtúró meg suszterbogarakkal, és főleg földi gilisztákkal találkozott. Kitapogatta az üreget, amelybe benyomta a tarisznyát. Kinyitotta, kivett belőle egy darab kolbászt, és lassan rágcsálni kezdte. Meleg vizet ivott a tömlőből, amely, mivel már napok óta elrejtve várta a szökést, úgy megdagadt, akár egy döglött macska. Egy idő múlva érezte, hogy tele a hólyagja, s ahogy múlt az idő, egyre fájdalmasabban duzzadt. Összegömbölyödött helyzete csak még jobban ingerelte, s olykor egy-egy csepp vizelet is kicsurrant, amitől csak még mozdulatlanabbá dermedt. Amikor a szúró fájdalom már elviselhetetlenné vált, megpróbálta letolni a nadrágját. Kínlódott a sliccel meg az övvel, de a szűk helyen alig bírt mozdulni. Megfordult a fejében a lehetőség, hogy egy pillanatra kimászik, de félt, hogy messziről meglátják, vagy nyomot hagy, akármilyen kicsit is, üldözőinek, akik alighanem még mindig keresik. Egy idő múlva sikerült annyira lecsúsztatnia a nadrágja övét, hogy fedetlenül maradjanak a farizmai. Lába közé fogta a péniszét, és amennyire csak tudta, igyekezett eltartani a testétől, de olyan szűk volt a hely, hogy mindjárt érezte, amint a fitymája a bokájához ér, és abban a pillanatban már nem bírta tovább, hagyta, hadd menjen a maga útján, akár egy karika a lejtőn lefelé. Miután annyi órán át hevert a gödör mélyén, a keményre taposott agyag valóságos lavórként tartotta meg a vizeletpocsolyát. A foszforeszkáló levegő mérgező fedeles fazékká tette rejtekhelyét. Tekergette a nyakát a tető felé, szájával lyukat keresett a szövedékben, s próbálta beszívni a kinti levegőt. Ki kellett onnan jutnia, össze kellett törnie a fedelet, hogy úgy lökje ki magát az olajfaligetbe, mintha teste parafa dugóként szabadulna ki hirtelen egy mocsár aljáról. Behunyta a szemét, s a gödörben lévő, halálra ítélt gyökerekbe kapaszkodott. Hosszú perceken át öntudatlanul feszült meg a teste, majd észrevette, milyen merevek az izmai, ekkor a hirtelen rátört fáradtság elernyesztette, s hagyta, hogy újból bevackolódjék, testét a gödör formáihoz illesztve. A nyirkos meleg eltompította, s a megpuhult agyag, amelyen veséit nyugtatta, bizonytalan rossz érzéssel töltötte el. A kábulat elaltatta.

A levelek közt motozó nesz ébresztette fel, amikor a tetőn át behatoló fény már csaknem minden erejét elvesztette. A hangról úgy ítélte, hogy alighanem valami kis rágcsáló szimatolja a földet. Ki kellett nyújtóznia, ki kellett húznia a mellkasát, leverni magáról a sarat, megszellőztetni a nadrágját, kimászni. Csupán arról kellett megbizonyosodnia, hogy a nesz, amely felébresztette, semmiféle fenyegetést nem jelent számára. Kihúzta magát és feje búbjával kicsit megemelte az ágakból álló fedelet, míg csak rést nem sikerült nyitnia, amelyen át már kilátott valamennyire. Egy mezei pocok fúrta pofáját az összepöndörödött olajfalevelek közé, pár centiméterre búvóhelyétől. Ágról ágra bontotta le gödre tetejét, épp az ellenkezőjét cselekedte, mint amikor a fészket megépítette. Kidugta a fejét, s körbeforgatta, mint egy periszkópot, míg csak végig nem pásztázta tekintetével az egész olajfaligetet, ahol semmi életre utaló jel nem mutatkozott, kivéve a pockot, amely elinalt a földön heverő lenyesett vesszők halmai között. Amikor kimászott a lyukból, a fény már poros, vöröses volt. Ahogy a nap lebukott a horizonton, sárgás köd világította be a síkságot, s hosszabbította meg az árnyakat az ugaron. Az összes lehetséges módon kinyújtózkodott. Körözött a törzsével, leguggolt, felállt, toporzékolt, aztán egy pillanatra elfeledkezett a szökésről, s nem figyelt fel a cipőtalpain geometrikus alakzatokba tömörült sárkoloncokra. Nadrágja még mindig nyirkos volt. Terpeszbe állt, és a szövetbe markolt, hogy elszakítsa a bőrétől. Ha télen szökött volna el – gondolta –, ennyi idő alatt már megfagyott volna.

Hónapokkal azelőtt választotta ki azt a helyet, mert az volt a falujához legközelebb eső liget. Akkoriban még nem tudta, az éjszaka melyik órájában tud majd eljönni hazulról, sem hogy mennyi időbe telik, míg eljut egy rejtekhelyre. Ha bármely más irányba menekülne, a férfiak sok száz méternyi távolságból meglátnák. Ott legalább számíthatott az olajfák védelmére. A telken belül az északi peremet választotta, mert onnan látta be legjobban a síkságot, amellyel szembe kell szállnia.

Levetkőzött, s az egyes ruhadarabokat alacsony ágakra terítette, hogy átjárja őket a levegő. Bőrét zsibbadtnak és büdösnek érezte. Vadgalambok verdestek a fák koronái között, éjszakai menedéket keresve. Száraz földdel dörzsölte be a testét, akár egy elefánt, és rögtön jobban érezte magát. Előhúzta a tarisznyát a gödörből, s addig gyalogolt a síkságot szegélyező olajfák mentén, míg egy megfelelőt nem talált. Meztelenül telepedett a földre, s hátát a fa törzsének vetette. Az apró kövek a fenekébe fúródtak, és a fakéreg szúrta a hátát. Amikor elhelyezkedett, megkereste a tarisznyát, s kivett egy darab kemény sajtot meg egy száraz kenyérdarabot. Megette a sajtot, s közben nézte, mint veszi birtokba az éjszaka a földet. Feje felett, az olajfák koronájában galambok burukkoltak. Olajos kezében tartotta s rágcsálta a sajtot, s amikor már nem volt rajta mit enni, majdnem elhajította, de karja megállt a levegőben, mielőtt még a héjdarabka elrepült volna. A férfihangokra gondolt, amelyek reggel szólongatták. Az olajfaliget felé fordult, s elképzelte a keresőcsapat sötét kontúrjait, meg ahogyan a nevét kiáltozzák. Akkor visszafordult a síkság felé, és a maradékot a tarisznyába tette. Még mindig éhes volt, és újra keresgélni kezdett a holmija közt, tudván, hogy mivel a sajtot már felfalta, csak egy fél száraz kolbász maradt. Kivette és az orrához emelte. Lehunyt szemmel hagyta, hogy átjárja a bors és a fahéj aromája. Megnyalta a húsrudat, és már épp beleharapott volna, amikor megint maga körül érezte üldözői árnyait, s kénytelen-kelletlen eltette a kolbászt ínségesebb időkre, amelyek, nem fért hozzá kétség, hamarosan eljönnek.

Jó darabig nyalogatta az ínyét, hogy lemossa az oltott tej csípős ízét. Harapott egy kicsit a kenyérből, vizet ivott a tömlőből, aztán elnyúlt a földön, fejét az olajfa egy kiugró gyökerén nyugtatva. Az ég mélységesen sötétkék volt. Mintha egy áttetsző gömbbe tűzködték volna bele a csillagokat a magasban. Előtte a síkság épp most rázta le magáról mindazt a szenvedést, amit a hőség okozott neki napközben, s perzseltföld- és szárazlegelő-illatot árasztott. Feje fölött elszállt egy fehér kuvik, s eltűnt az olajfák koronái közt. Arra gondolt, hogy még soha életében nem távolodott el ilyen messzire a falutól, ahol egész életét töltötte. A talpával szemben elterülő vidék egyszerűen ismeretlen föld volt a számára.

2

Észak felé gyalogolt az éjszaka közepén, és igyekezett elkerülni az ösvényeket. Nadrágja még mindig nyirkos volt, de ez már nem zavarta. Ment az ugaron, és az utolsó aratás után maradt szalmaszálakat keresgélte. Útközben fel-felvert egy-egy fogolymadarat, és hallotta a cipője csikorgására elinaló nyulak lábának dobogását. Az olajfaligeten túljutva csak annyi volt a terve, hogy tartsa az irányt. Felismerte a Tejutat, a Kassziopeia W-jét és a Nagy Medvét. Onnan kiindulva megtalálta a Sarkcsillagot, és lépteit feléje irányította.

Bár még egy napja sem menekült, tudta, ez bőven elég idő ahhoz, hogy a félelem, a szülei házából kiáradva, végighömpölyögjön a falu utcáin. Hogy a láthatatlan áradat magával sodorja a falu asszonyait, míg oda nem zúdítja őket anyja köré, aki ráncosan, mint egy fonnyadt krumpli, fekszik mozdulatlanul az ágyban. Látta maga előtt a felbolydulást a házban és a faluban. Emberek kapaszkodnak fel a kőmellvédre abban a reményben, hátha be tudnak lesni a házba a félig nyitott ajtón át. Látta a csendbiztos motorját a bejárat előtt parkolni: robusztus, oldalkocsis gép volt, azzal járta be a falut és a földeket, porfelhők és robajok közepette. A fiú jól ismerte azt az oldalkocsit. Sokszor ült már benne egy poros pokróccal letakarva. Orrában érezte az olajszagot a takaró alatt, és látta a pokróc repedezett gumiszegélyét. Annak a motornak a berregése olyan volt számára, mint az első angyal harsonája. Azé, aki tüzet és vért vegyített össze, s a Földre zúdította, hogy az utolsó szál zöld füvet is felperzselje.

Egyedül a csendbiztosnak volt motoros járműve a környéken, és, a fiú úgy tudta, négykerekű járművel egyedül a tartományi kormányzó rendelkezett. Ő sosem látta, de százszor is hallotta a történetet, amikor a kormányzó elment a faluba, hogy felavassa a magtárat. A gyerekek papírzászlócskákat lengetve fogadták, és az ünnepség alkalmával több bárányt is áldoztak. Akik jelen voltak az eseményen, úgy írták le az automobilt, mintha valami mágikus tárgyról volna szó.

Ahogy parányi, sötét foltként haladt előre abban a nagyobb feketeségben, azon tűnődött, vajon akad-e valami kedvére való dolog a távoli célig vezető úton. Gyümölcsfák az utak peremén, tiszta vizű források, hosszú tavaszok. Várakozását képtelen volt pontosan meghatározni, de ez nem is érdekelte. Ment észak felé, s egyre távolabb került a falutól, a csendbiztostól és az apjától. Ment előre, és ez elég volt neki. Arra gondolt, hogy a legrosszabb, ami történhet vele, az volna, ha körben járna, abban morzsolódna fel kevés ereje, vagy ami ugyanaz, hogy közelebb kerülne az övéihez. Tudta, hogy ha szigorúan tartja az irányt, előbb vagy utóbb szembetalálkozik valakivel vagy valamivel. Csupán idő kérdése. Legfeljebb megkerüli a világot, és megint a falujában bukkan fel. Akkor már mindegy volna. A két ökle már olyan kemény lenne, mint a kőszikla. Mi több: kősziklából volna az ökle. Addigra már csaknem végigbolyongta a világot, s ha senkivel sem találkozik is, önmagától és a földtől eleget tanult ahhoz, hogy a csendbiztos ne kényszeríthesse rá többé az akaratát. Eltűnődött, hogy akkor vajon képes volna-e megbocsátani. Hogy miután átszelte a jeges sarkvidéket, miután bejárta az árnyas erdőket és az ehhez hasonló pusztaságokat, még mindig égne-e benne az a tűz, amely most belülről emészti. Lehet, hogy a kiszolgáltatottságnak, ami Isten által neki rendelt otthonából kilökte, addigra már nyoma sem lesz. Lehet, hogy a távolság, az idő és a földdel való szüntelen érintkezés simára csiszolja és megnyugtatja. Eszébe jutott a kartonpapír földgömb az iskolában. Nagy gömb volt, amelyet alig tartott meg a billegő faállvány. Aki ránézett, könnyen megállapíthatta, hol van a síkság, mert évről évre gyerekek nemzedékei koptatták ki ujjaikkal azt a pontot, ahol a falu volt, míg végül már az egész ország letörlődött róla, a körülötte lévő tengerrel egyetemben.

A távolban valami máglyafélét pillantott meg, s azon töprengett, milyen messze lehet. Megállt, és megpróbálta felmérni, de a kifürkészhetetlen sötétségben, amely körülvette, képtelenség volt méricskélni. Az jutott eszébe, hogy az, amit távoli máglyának vél, könnyen lehet egy gyufa lángja is néhány méterrel odébb, vagy akár egy égő ház, több kilométeres távolságban.

Akár egy indián, aki előtt a konkvisztádor aranyfüst-lemezkéket csillogtat meg, olyan megbűvölten indult el az előtte elterülő földfelszín egyetlen fénylő pontja felé. Több mint egy órán át gyalogolt agyagrögökön és köveken. Arcába fújt a szellő, ami azt jelentette, hogy bárki gyújtotta a máglyát, ha kutyái vannak is, addig nem fedezi fel, amíg zajt nem csap. Határozott cél nélkül közeledett a fénylő ponthoz. Lehetett ott egy pásztor, egy öszvérhajcsár, vagy akár egy bandita is. Abban bízott, hogy minél közelebb ér, annál több derül majd ki erről a máglya fényénél. Megrémítette a gondolat, hogy talán egy bűnözővel találja szemben magát. Azt sem tudta, nem alszanak-e a tűz körül rühes kutyák. Azt azonban igen, hogy szüksége lesz annak az élelmére és vizére, aki meggyújtotta a máglyát. Hogy kérni fog-e tőle, vagy rabolnia kell, azt majd akkor dönti el, ha megtudja, kivel áll szemben. A tűz felől kolompok kórusát hallotta, és ez megnyugtatta. Ennek ellenére a legteljesebb óvatossággal tette meg az utolsó métereket. Úgy rakta le a lábát minden lépésnél, mintha rózsaszirmokkal teli taposókádban lépegetne. A táborhelytől nem messze fügekaktuszcsoport állt, a mögé húzódott be, hogy szemügyre vegye a terepet.

A fényforrás túloldalán egy ember feküdt a földön. Bár arcát megvilágította a fény, a korát nem lehetett megállapítani, mert a pokróc az egész testét beburkolta, lábától a feje búbjáig. A horizonton, mint valami távoli parázs, halvány fény derengett fel, és előtűnt néhány fa, amelyeket az éjszaka addig elrejtett. Több fekete nyárfa sziluettjét is felismerni vélte, s feltételezte, hogy a nyájnak is ott kell lennie. Egy kecske bukkant elő a sötét háttérből, s elment a pásztor mögött, majd megint eltűnt a hajnal kulisszái közt. Kolompja csomókkal szabdalt kötélre emlékeztető, akadozó hangsort írt a levegőbe. Az egyik oldalon egy szamár pihent, megrogyott mellső lábakkal. Mindenfelé mozdulatlanul heverő kecskéket látott, amelyek hamarosan felébrednek. Az ember lábánál volt egy pásztortarisznya, és egy apró, összegömbölyödve alvó kutya.

A tűz gyér fénye fekete lángokként mozgatta az árnyékokat. A gyerek bedugta a fejét a növény levelei közé, s próbálta kifürkészni az ember vonásait. Egyik karján szúrást érzett, visszahúzta. A tarisznya csatja halk csattanást hallatott. A kutya kinyitotta a szemét, és a fülét hegyezte. Nyomban fel is állt, és minden irányban a levegőbe szimatolt. A gyerek továbbra is úgy szorította a testéhez egyik karját a másikkal, mintha az árulkodó testrész önálló életet élne, és bármelyik pillanatban a fügekaktusz tüskéi közé vethetné magát. A kutya először a pásztor körül kezdett körözni, majd a kör sugarát növelve, lassan közeledett a fiú rejtekhelye felé. Mialatt közeledni látta, nem tűnt neki túl vadnak, bár tudta, hogy ebben a kutyafajban sosem szabad megbízni. Kajlakutyák, ahogy a faluban mondják. A végtelen sok genetikai keresztezéstől összezsugorodott korcsok, elrajzolódott fajtavonásokkal. Amikor az állat már csak pár méternyire volt tőle, megállt, és akkor aztán csakugyan minden érzékszervével a fügekaktuszcsoport felé fordult. Beleszimatolt a levegőbe, amitől ébersége különös módon alábbhagyott, s farkát csóválva, kíváncsian járta körül a behatoló menedékét. Amikor fölfedezte, nem ijedt meg és nem is ugatott. Ellenkezőleg, odament hozzá, és megszagolta a kezét, amit a gyerek feléje nyújtott, hogy elkerülje az ugatást. Megnyalta a kezet, s ettől egyszeriben elpárolgott a gyerek félelme, hogy fölfedezik. Mintha az agyagos illatokat vagy a vizelet szagát, amely átitatta, otthonosaknak találta volna a kutya. Két kezébe fogta az állat fejét, s ujjait az állkapcsa alá mélyesztve, simogatta. Ezzel egy darabig féken tartotta a kutyát. Épp annyi ideig, ami elég volt ahhoz, hogy eldöntse, hogyan tegye meg az utat az ember lábánál lévő iszákig.

Kinyitotta vitorlavászon tarisznyáját, kivette a maradék fél kolbászt. A kutya ott ült, és elmélyülten rágcsálta a száraz húsrudat, ő pedig közben megkerülte védőbástyáját, hogy lopakodva elinduljon az iszák felé. A máglya fénye a háta mögött lévő fügekaktuszokra vetítette lobogó sziluettjét. Ahogy közeledett, elfogta a félelem, és már szívesen megfordult volna, hogy elmenjen arrafelé, amerről jött. Visszamenne, míg egy biztos helyet nem talál, s ott várná ki a pirkadatot, hogy újra végiggondolja a lehetőségeit. A fügekaktuszok mögött a kutya felfalta egész maradék ennivalóját, s a fiú tudta, hogy már nincs visszaút.

Újra végiggondolta egyszerű, de annál ijesztőbb ötletét. Csendben megközelíti az iszákot, finoman meghúzza a szíjat, s a mekegő kórustól kísérve, magával vonszolja. Világos volt, hogy nem kell az ember arcába néznie, mert az provokáció és illetlenség volna. Az élelmet kivéve, amivel épp akkor végzett a kutya, soha semmit nem lopott egyetlen felnőttől sem, és most is csak azért teszi, mert nincs más megoldás. Otthonában kőfalakba vésett ősi törvény volt, hogy a gyerekeknek a földre kell szegezniük tekintetüket, ha valami helytelen dolgon kapták őket. Engedelmesen oda kell tartaniuk a tarkójukat, engesztelő ajándék vagy áldozat gyanánt. A nyakleves a bűntett súlyától függően vagy maga volt a büntetés, vagy csak bevezetőként szolgált egy nagyobb veréshez.

Ahogy közel ért az emberhez, megint csak elfogta a kétely, és fontolgatni kezdte, hogy inkább mégsem lopja el az iszákot. Egyszerűen csak megvárja a parázs mellett, hogy az ember felébredjen. Azután megmutatkozik előtte a maga valójában: védtelen gyerek, aki semmilyen fenyegetést nem jelent a számára. Arra gondolt, hogy ha szerencséje van, az ember egy másik körzetbeli pásztor, aki a legutóbbi aratás maradványait keresve hajtotta ide az állatait. Talán magányában még meg is örül a társaságának. A férfi majd megkínálja egy kis enni- meg innivalóval, azután ki-ki megy a maga útjára.

Hirtelen fújtatást hallott a háta mögül, amitől megdermedt. Mozdulatlanul állt, izmai megbénultak a félelem keltette űrtől a gyomrában. Egyszeriben eltűnt a pásztor, az iszák és a nyáj. Ugyanaz a sötétség nyelte el őket, amely az agyát felszívta. Remegett, aztán gyomra kezdett életjeleket adni, észrevette, hogy valami kemény böködi az oldalát, és akaratlanul is odanézett. A kutya nyomta hozzá a pofáját. Foga közt hozta a kolbász zsinórját. Mélyet lélegzett, megtámaszkodott a földön és folytatta, amit elkezdett.

Az iszák vastag bőrből készült. Szárazhagyma- és verejtékszaga volt. Ujjával megragadta a szíját, és finoman meghúzta. Ahogy vonszolni kezdte, megérezte a súlyát, és ettől végképp elfeledkezett minden óvatosságról. Agyát ételek képei özönlötték el, s mindent, amit maga körül látott, kitöröltek az iszák képzeletbeli tartalmának képei. Szinte teljes csendben sikerült pár centiméternyire elmozdítania zsákmányát, mígnem egy mohó rántásra az iszák kartonpapír háta úgy feszült meg az apró köveken, akár a dob bőre.

– Hová viszed azt?

A fény túloldaláról jövő rekedt hang megbénította, és arca fintorba dermedt. Olyan volt, mint egy némafilmszínész, vagy mint egy gyerek, akire először tör rá a bűntudat.

– Éhes vagyok, uram.

– Hát kérni nem tanítottak meg?

Abban a pillanatban legszívesebben futásnak eredt volna az iszákkal, és ott hagyta volna azt az embert, aki a takarója alól szólt hozzá. Átvillant az agyán, hogy talán a kutya sem lesz most már annyira barátságos. Még nem sokat tudott a hűségről, sem az időről, amely ahogy múlik, úgy képes két lényt egyre szorosabb öltésekkel egymáshoz fércelni.

– Segíts talpra, te gyerek!

A fiú elejtette a bőrszíjat és odasietett. Néhány méternyire megállt, és nézte a félig betakart testet. Arcát lefedte a pokróc, de a lába térdtől kikandikált. A férfi kicsit megmozdult a takarója alatt, talán, hogy bekösse a nadrágját, vagy öngyújtót keressen, s mire kidugta a fejét, a gyerek már a fügekaktuszok között volt. Mialatt bujkált, halvány fény kezdte kirajzolni a táborhely egyik-másik sarkát. Nyugtázta, hogy a fák csakugyan fekete nyárfák, ahogyan feltételezte, s felismerte koronáikon a szárazság nyomait. Kilenc nősténykecskét számolt össze, meg egy kecskebakot. Szeme megakadt egy építményen, amelyet addig nem vett észre: egy piramis formájú kunyhón, amely a hátulsó fák levágott ágaiból épült. Falairól nyereghevederek, kötelek, láncok lógtak, meg egy vas tejeskanna és egy megfeketedett serpenyő. Inkább sátornak látszott, mintsem menedékhelynek. A kunyhó és a fügekaktusz között fonott eszpartófű kerítés állt, négy, földbe szúrt karó közt kifeszítve.

Mialatt szemlélődött, a pásztornak csak annyi ideje volt, hogy felüljön a földön, és cigarettát sodorjon magának. Percekig tartott, míg feltápászkodott, mert a pokróc összegubancolódott, és belegabalyodott a lába meg a könyöke. Bár vonásait nemigen tudta kivenni, mozgásáról ítélve idős embernek látszott. Sovány öregembernek, aki ruhástul alszik. Sötét zakót viselt nagy hajtókával, ősz haja borzas volt, és orra alatt valami pamacsféle fehérlett.

A pásztor látta, ahogy a gyerek előjön a fügekaktuszok mögül, de ügyet sem vetett rá, mert épp az öngyújtója kanócát fújdogálta. Két méterre tőle állt meg a gyerek. Abból a távolságból már jól látta a férfi piszkos szalmahaját, és a szakadásokat a zakója könyökén. A földön ült, a pokróccal a lábán, és a gyereket meglepte, hogy meg tudja tartani görnyedt hátát. Az öreg felemelte a fejét és nézte a fiút. Egyik füle mögé dugta a cigarettát, és tenyerével fedte el a narancsszínű kanócot. Aztán olyan mozdulatot tett a pásztor, amit a gyerek még sokszor fog látni. Hüvelyk- és mutatóujjával „v” betűt formált, s ujjbegyeivel megtisztította a nyáltól a két szájszegletét. Majd mutatóujját úgy csúsztatta végig ugyanott, mintha egy gyér bajusz kihullott szálait akarná kitörölni a szájából.

– Ülj le, enni fogsz!

A férfi a lába végéhez bökött ujjával, és a fiú leült a földre, oda, ahová az öreg mutatott. A pásztor egy darabig még pattintgatta a kereket, és fújdogálta a kanócot, de nem sikerült lángot csiholnia. A gyerek némán figyelte, félig elnyílt szájjal, bámulva az öreg ügyetlenségét, akinek nem mindig sikerült a megfelelő helyen és a megfelelő erővel eltalálnia a kereket. A fiúnak magától mozgott a keze, mert már sokszor használt egy ugyanilyen kis szerkezetet.

Amikor az öregnek végül sikerült meggyújtani a cigarettát, és túl volt az első szippantásokon, szabad kezével a földre támaszkodott, és ellazította a hátát, mint aki végre túlesett egy szükséges feladaton. Száját széthúzva füttyentett, mire a kutya fölkelt, és elfutott arra, ahol a nyáj tápászkodott fel. Az állat egy pillanat alatt körülfutotta a barna kecskék egy csoportját, és a pásztor felé vezette őket. A férfi szinte fel sem kelve, befogott egyet az egyik hátsó patájánál fogva, egy bot segítségével, amelynek tompa kampó volt a végén, és maga felé húzta a kecskét. Miközben egyik kezével fogta az állatot, félrelökte a pokrócot, és felguggolt. A gyerek nézte a műveletet, és meglepte ez a váratlan ügyesség attól az embertől, akinek egy perccel azelőtt még egy örökkévalóságig tartott meggyújtani a cigarettát. Amikor a kecske feneke már az arca előtt volt, a pásztor a tőgyek alá tett egy bádog nyeles lábast. Először erős sugarakban jött a tej, hogy csak úgy zengett bele a fém. Amikor már elég összegyűlt, rávágott egyet a kecskére, az pedig odaugrott, ahol a többiek voltak. Az öreg a gyerek felé nyújtotta az edényt, majd látva, hogy az nem moccan, letette a földre, és tovább szívta a cigarettáját.

Csendben rágcsáltak izzadó sajtdarabkákat, szárított hús csíkokat és egy kis kemény kenyeret. A pásztor hosszan kortyolt borostömlőjéből, és a gyerek azon tűnődött, mikor kérdezi már meg tőle, kicsoda ő, és mit keres azon a helyen. Félt, hogy eltűnésének híre elért odáig, mert tudta, hogy bármilyen gyötrelmes volt is a kalandja, még nem jutott túl messze a falutól. Egy pillanatra átvillant az agyán, hogy a fogadtatás akár csel is lehet az öreg részéről, hogy ott tartóztassa, míg oda nem ér a keresőcsapat, vagy akár maga a csendbiztos. Ez esetben már tudta, mit kell tennie. A fügekaktuszokhoz fut, és lekuporodik közéjük. A lovak majd fújtatnak a tüskék körül, de belépni nem mernek. Ha vissza akarják vinni az otthonába, erővel kell onnan kivonszolniuk. Szét kell szaggatniuk az ingüket, és a vérüket kell hullatniuk, vagy a lovakról lövöldözve kell átlyuggatni a testét, s végül megölni a szemtanút.

Amikor az öreg bevégezte a reggelit, benyúlt a hozzá közelebb eső vízhordónyeregbe, és egy gyűrött újságlapot húzott elő belőle. Begöngyölt pár ennivalót a papírba, s a csomagot odanyújtotta a gyereknek, aki addig nézte, míg a pásztor bele nem fáradt, hogy tartsa, és ahogy a tejjel tette, a csomagot is lerakta a földre. A többi élelmet eltette az iszákba és megint megkérte a gyereket, segítse őt talpra. A gyerek odament hozzá, s akkor megcsapta az öreg testének sokféle kipárolgása. Az édeskés boraroma a feje körül és a bőrére rétegekben rászáradt verejték szaga. Állva nem volt sokkal magasabb, mint a fiú. Nadrágját spárgával kötötte meg a derekánál, s cipője mintha kartonpapírból lett volna. A fiú, miután segített neki feltápászkodni, hátrált néhány lépést, onnan figyelte a férfi mozdulatait, amelyek, ahogy múltak a percek, egyre fürgébbek lettek. A fiút újból meglepte, milyen könnyedséggel mozog és hajol le a pokrócért, hogy összehajtogassa. A pokróccal a karjában megint füttyentett a kutyának, mire az fölkelt és odafutott, ahol az utolsó kecskék legeltek.

Az öreg a kunyhóhoz ment, bedugta a fejét a bejárat ágai alkotta nyíláson. Egy parafa zsámolyt és egy bádogvödröt húzott elő. Leakasztotta a tejeskannát, és az egészet odavitte a kis, négyszögletes, bekerített helyhez. A kutya már összeterelte a nyájat, s most ugatások és fenyegető morgások közepette hajtotta arrafelé az állatokat. Amikor odaértek, a férfi kinyitotta a karám egyik sarkát, és betuszkolta a kecskéket. Amikor már mind odabent voltak, megint lebökte a sarokba a nyársat, és egy vastag dróttal, amely az egyik karón lógott, összefogta a karókat. Az összezsúfolódott állatok mekegtek, egyik a másik hátára nyomakodott, mint fortyogó húsdarabok a fazékban.

A pásztor a kerítés ajtóként szolgáló sarka mellé tette le a vödröt. A vödör alja épp olyan széles volt, mint a szája, és a fiúnak azt a vödröt juttatta eszébe, amelyet a latrina kimerésére használtak odahaza. Az öreg a poros földre helyezte a vödröt, és addig forgatta az alján, míg meg nem bizonyosodott róla, hogy nem billeg. A viskó belsejéből egy kalapácsot és három rozsdás vasrudacskát vett ki. A kalapács fejét megtisztította a sármaradványoktól, és a fémtüskéket sorra beleverte a földbe, szorosan a vödör pereme körül. Amikor befejezte, megbizonyosodott róla, hogy a vödör, akár egy foglalatba tett kő, nem mozdul a helyéről. A zsámolyt a sajtár elé tette, és ráült. A gyerek úgy nézte mozdulatlanul a műveletet, mintha csak a Szűz Máriát látná alászállni. Szája félig elnyílt, szeme tágra meredt, s csak a feje ingott a pásztor tevékenykedésének ritmusára.

Az öreg onnan, ültőhelyéből, kihúzta a kerítés egyik karóját, hogy megnyíljon egy szűk rés. Bedugta a kezét, és lábánál fogva megragadta az egyik kecskét. Kihúzta a résen, és úgy helyezte el az állatot, hogy farral legyen a vödör túloldalán. Megfogta a tőgyeket, a vödörbe tartotta őket, és nekilátott a fejésnek. Mialatt a keze járt, az égre nézett, s úgy pásztázta végig, mintha esőre valló jeleket kutatna. A fiú, akár egy pantográf, kivetítette a távolba az öreg mozdulatait, s ő is az eget pásztázta tekintetével. Az égbolt lassacskán kivilágosodott a fejük felett, s kioltotta az utolsó csillagokat. A keleti dombok mögött készülődő nap hamarosan fölkel. Felhőnek nyoma sincs.

A gyerek megint a pásztort nézte. Az csaknem beledugta a fejét az állat farába, s heves mozdulatokkal húzgálta a tőgyeket. A fiú úgy látta, hogy az öreg ideges. A kecske is nyugtalan volt, belerúgott a bádogvödörbe, és megpróbált elszaladni, de a pásztor nem engedte: két lábát odakötözte a fémrudacskákhoz. A fejés végeztével elengedte az állatot, az pedig elmenekült a fekete nyárfák irányába, ahol aztán megnyugodva kezdte rágcsálni a legalacsonyabb ágak végeit.

Az összes kecske sorra került, egyik a másik után. A fiú nézte, ahogy telik a vödör, és nem értette, mit kezdhet a pásztor ennyi tejjel a pusztaság közepén. Az öreg, amikor végzett a munkával, felállt, és odavitte a vödröt a tejeskannához. Beleöntötte a folyadékot, és rátette a fedelet. Csak ekkor fordult meg, hogy a fiúhoz szóljon.

– Nekem mindegy, hogy megszöktél-e, vagy elvesztél.

A gyereket váratlanul érte a megjegyzés, hátrahőkölt. Az öreg hosszú szünetet tartott.

– Mindjárt jön néhány ember, hogy elvigye a tejet.