KORDOS SZABOLCS

ESZEM-ISZOM, HUNGARY

Budapest, 2014

© Kordos Szabolcs, 2014

© XXI. Század Kiadó, 2014

XXI. Század Kiadó, Budapest

Szerkesztette Huszár Ágnes

ISBN 978-615-5373-31-2

WELCOME DRINK

Első riportalanyommal, Baluval egy forró nyári napon találkoztam. A szabadtéri bár zsibongott, élettől lüktetett, Budapest a legszebb, nagyvárosi, vidám, dekadens arcát mutatta azon az estén. Balu két korty között olykor a pultosra mutatott:

− A szeme sem áll jól, nézd, hogyan nyúl a pénztárgéphez!

Interjúalanyom hátradőlt, joviálisan mesélt, sztorizott, közben olykor nevetett, máskor ökölbe szorult a keze. Egyre mélyebbre süllyedtünk a vendéglátás olykor bűzös, sötét és viszolyogtató, de még gyakrabban izgalmas, izgató világába.

Bárhova sodort az utam a munka során vagy az éjszakában, folyton a háttértörténetekre gondoltam: vajon milyen lehet annak a lánynak az élete, akinek a fülébe üvölt a zene a rockkoncerten, miközben a pultnál tucat rendeléssel és két részeg udvarlóval bánik el egyszerre? Hogyan épül fel a luxusétterem belső hierarchiája, mire gondol a rezzenéstelen arcú pincér, miközben leteszi a vendég elé a méregdrága előételt? Hol és hogyan vágnak át, miként látnak engem ezek a sokat tapasztalt emberek?

Megpróbáltam belelátni a fejükbe, és szerencsére ezúttal is találtam köztük olyanokat, akik hajlandóak voltak megosztani velem a szakmai titkokat, az emberi és embertelen pillanatokat.

Ez a könyv a vendéglátósokról szól, az ő hétköznapjaikról, tapasztalataikról, dolgozzanak bár sarki késdobálóban, luxusétteremben vagy népszerű diszkóban. Kevés olyan világ van, amelyhez több városi legenda kötődne, mint az övékhez.

Ugyanakkor ez a könyv Magyarországról is szól, rólunk, a közállapotokról, arról a közegről, amelyben élünk. Néha undorodnak majd a vendéglátósoktól, a trükkjeiktől, máskor talán megértik, megszeretik a társaságukat, mert ők már mindent láttak, amit embertársaink mutatnak magukból. Ha csak egy kicsit is sikerül a kötetnek tágabbra nyitnia a kulisszák mögé vezető ajtót és bepillantást engednie abba, mi is történik, történt a pesti és vidéki éjszakában, már megérte a vállalkozás.

Ha legközelebb rendelés közben másként szólnak, másként néznek a személyzetre, a könyv elérte a célját. Lindát, Nórát és Balut azonban ne keressék a pult mögött. Ők így, a fejezetekben leírt módon nem léteznek. Vagy talán igen, de ez legyen az én titkom. Mint ahogyan a sorozat korábbi részei esetében, ezúttal is anonimitást ígértem megszólalóimnak, és a karaktereket róluk mintázva, de fiktív módon építettem fel. A történetek azonban igazak − amit a kezükben tartanak, nem regény. Több tucat találkozás, beszélgetés, éjszakába nyúló borozás, feszült és jó hangulatú interjú után állt össze a kötet.

Reményeim szerint valós képet kapunk a pultok, éttermi lengőajtók mögötti, egyre rendezettebb, de még mindig igen zűrös világról.

Fogyasszák hát el a welcome drinket, üljenek le a törzshelyükre, és élvezzék a hajmeresztő történeteket. Attila, Ákos, János és a többiek ezúttal is kiszolgálják önöket, mint mindig − csakhogy önök most azt is láthatják, mit tesznek akkor, amikor elfordulnak!

Kordos Szabolcs, 2014. március 20.,

Budapest, a Mikszáth Kálmán tér egyik kávézója

CSINÁLJÁK A FESZTIVÁLT

Ifjú kora ellenére − a húszas évei közepén jár − Nóra igazi vendéglátós veterán. Nincs olyan válfaja ennek a szakmának, amit ne próbált volna: izzadt lángossütő bódéban a Balaton partján, feszített neonszínű pólóban egy fesztivál viszkispultja mögött, szlalomozott tányérokkal kockás terítős és flancos étteremben egyaránt. Állta a vendégek rohamát trendi diszkóban és sarki késdobálóban is − méghozzá fülig érő mosollyal.

A százötven centis energiabombával üdítő élmény a beszélgetés, örökös jókedve a hallgatóságára is átragad. Ő sztorizgatott, én pedig hol az asztalt csapkodtam a nevetéstől, hol ámultam: ilyesmi tényleg megtörténhet?

Közben szüntelenül az járt a fejemben, hogy végre olyan emberrel beszélgetek, aki megtalálta a helyét a világban. Ritka élmény az ilyesmi. Nórának nem kell magára erőltetnie a mosolyt reggelenként − jön az magától is. Vendéglátósnak született, ez nem kérdéses. És hogy mit szeret a szakmájában? A saját szavaival megfogalmazva: − Hogy annyi hülye van a világon, és mindennap találkozhatok újabbakkal!

Nóra kedvenc évszaka a nyár, mert ilyenkor pörgősek a napok, a Balaton partján rengeteg a munka, a strandon minden szép és jó, sőt még Bambi is kapható. Pontosabban az már pont nem, minden egyéb azonban igen. A dübörgő fesztiválipar is felszippantja ilyenkor a tapasztalt pultosokat, főleg ha olyan testi adottságokkal rendelkeznek, mint Nóra. Bármelyik italmárka pólóját adják a minibombázóra, jól feszül rajta, és lássuk be, marketingszempontból ez sem teljesen érdektelen. Ő maga úgy fogalmaz, hogy a borravalója legalább harminc százaléka a melleinek szól.

− Fesztiválozás? Ne viccelj, akkor is mennék, ha egy fillért sem fizetnének érte! Nyaranta kettőt biztosan bevállalok. Az egyik egy elektronikus dzsembori. Ez zeneileg nem az én világom, megőrjít a tüc-tüc, munkának viszont kiváló, mivel alig akad dolgunk… A technofesztiválokon a társaság nagy része tol valamilyen drogot, ennyire tág pupillákkal még a szemész főorvosok sem találkoztak, az tuti. Gyakran utánaszólunk a vendégeknek: egészségetekre, de azért pislogni se felejtsetek el ma! Az elektronikus bulikon mindenki bubimentes vizet kér. Odaállnak a pulthoz révedező tekintettel, és azonnal tudjuk, mi kell nekik. Hordószámra osztogatjuk az ásványvizet − nem túl kimerítő feladat.

− Régebben a jatt is jó volt. Nem mintha az elektronikus huszárok értékelték volna a kiszolgálást, inkább felvágásból csapták a pultra az ötezrest a négyszáz forintos vízért − de nekem nem mindegy, mi hajtja őket? A lényeg az, hogy fizessenek. Bezzeg a rockfesztiválokon! Ott sört kell csapolni, ami sokkal melósabb, de nem panaszkodom, így is bőven megéri vállalni azt a pár húzós napot. Este hattól reggel hatig pörgünk, de közben hallani a Nagyszínpad fellépőit, és így a pult mögött is buli az élet. Az már csak ráadás, hogy hetvenezret adnak négy-öt napra, plusz öt-tízezer forintot, attól függően, hogy mekkora forgalmat generálunk. Arra azért ráfekszünk, hogy legyen tisztességes bónuszunk.

A „bevételoptimalizálás” legjobb módja az, hogy próbálják kímélni a szeszkészletet, amennyire csak lehet. Nóra és kolléganői feltalálták az „ettől nem rúgsz be” koktélt, amivel főleg a külföldi vendégek máját kímélték a túlzott alkoholbeviteltől. Beszélgetőpartnerem büszkén mesélte, hogy éjfél után a viszki-kólát szinte kizárólag viszki nélkül szolgálták fel.

− Cickót kidomborít, csábos mosolyt elő, szívószál a pohárba, esetleg egy citromkarikával és egy papír esernyővel is fel lehet dobni a mutatványt. A nagy hókuszpókusz közben emberünk észre sem veszi, hogy a viszkit kihagytuk az italából. Miközben odanyújtjuk a poharat, csak annyit mondunk: na, ettől sem rúgsz be, drága barátom! És tényleg nem. A viszki-kóla amúgy is igazi áldás: a félliteres üdítő tartalmának a felét öntjük a pohárba, a másik fele meg a pulton marad az üvegben. Szinte senki sem viszi el vagy issza meg, hiszen mindenki piálni jött, nem üdítőt inni. Így a maradékot simán el lehet adni a következő vendégnek. Így lesz a kétszázötven forintos kólából kilencszáz forintos bevétel. A legszebb az egészben, hogy senki sem érzi átvágva magát.

A főnök örömmel nyugtázta, hogy a kassza szépen hízott, és még a készlet sem merült ki, vihették magukkal az italokat a következő fesztiválra.

− Az alkoholmentes sörök nagyon nem fogytak, konkrétan egyet sem adtunk el, ami valahol érthető, magam sem fizetnék ennyit a komlószörpért. Kreatív megoldást választottunk arra, hogy mégis túladjunk a készleten: a korsók felét alkoholossal, a másik felét alkoholmentessel töltöttük meg. A főnök természetesen csodálkozott: hogy lehet az, hogy az első két napon senkinek sem kellett az áru, most pedig rögtön egy hordónyit megittak? Mindannyian jobban jártunk azzal, hogy nem világosítottuk fel az igazságról. Ő örült a bevételnek, mi számolgattuk a bónuszunkat, a vendégnek meg már oly mindegy volt a tizedik sörnél.

Nóráék a pult alatt oldották meg a műveletet: egy kicsit töltöttek ebből, egy kicsit abból, és már adták is a korsót a szomjas fesztivállátogatónak.

Az viszont szóba sem jöhetett, hogy hígítsák a sört, esetleg összekössenek két hordót, és felesben csapolják őket. Ebben maga a gyártó akadályozza meg a trükközni kívánó vendéglátósokat. A legtöbb fesztiválon egyetlen márkájú sört lehet vásárolni, amelynek az előállítója nemritkán a rendezvény egyik főtámogatója is. Hogy venné ki magát, ha a pultosok kedvükre vizeznék a nedűt, a látogatók pedig azzal az élménnyel távoznának, hogy jók voltak a koncertek, csak éppen a sör ihatatlan? Kész marketingkatasztrófa lenne ez a fesztiválra tízmilliókat áldozó márka számára.

Természetes, hogy a sörös cégek mindent megtesznek azért, hogy távol tartsák a csaposokat a hordóiktól: nem hiányzik a nemzetközi vagy éppen magyar multiknak, hogy néhány kocsmáros magánakciója hazavágja a renoméjukat. A hordókat úgy tervezték, hogy kizárólag ellenőrzött technikával lehet belőlük bejuttatni a sört a csőbe, majd onnan a korsókba. Visszafelé a módszer nem működik, vagyis a vizezés kizárva.

Terjednek mendemondák vendéglátós körökben arról, hogy rendezvényekre a legnagyobb márkák „fesztiválsört” szállítanak, amelyek gyengébbek a szokásosnál, nagyjából háromszázalékos alkoholtartalommal rendelkeznek. Mivel azonban soha senki nem bizonyította, hogy ez igaz, városi legendának tekinthetjük a dolgot.

Amikor rákérdeztem, hogy a vodkát hígították-e egy kis vízzel, Nóra felháborodott.

− Ne hülyéskedj, mi is azt ittuk, persze hogy nem nyúltunk hozzá! Elméletileg mi, dolgozók nem is fogyaszthatunk alkoholt, de azért meghúztuk néha a palackot, a munka is jobban megy egy kis gyorsítóval. A fesztivál ellenőrei bármikor felbukkanhatnak, és ők akár szondáztathatnak is, de igazából senkit sem érdekel, hogy ittas-e a munkavállaló. Ha valaki lebukott, akkor közölte, hogy a vendég meghívta egy körre, nálunk pedig a vendég szent. Ebbe nem tudnak belekötni.

Nórának is szép számmal akadtak ivócimborái, de az ő szíve abban a négy napban csak a szemközti pult csaposáért dobogott. Hajnalonként, a felkelő nap fényében együtt kerülgették kézen fogva a részegek kupacait − hiába, ilyen a fesztiválromantika. Jó pénzt keresett, szerelemre is lelt, szólt a zene, Nóra elégedett volt az életével.

− A lazább órákban magyarra tanítottuk a külföldi fesztiválozókat. Nyilván mindegyikük azt kérdezte, hogy mondják magyarul, hogy „egészségedre”. Elismételtük szépen, lassan, tagoltan, de három-nyolc sör és hat feles után az emberek már nem fogékonyak a nyelvtanulásra. Megvontuk hát a vállunkat, és váltottunk: gyerekek, ha Magyarországon koccintotok, mondjátok jó hangosan, hogy „segg!”.

Ez rövid volt, frappáns, mindenki megjegyezte. Így történhetett meg, hogy azon a nyáron a viszkispult körül több tucat német és holland vendég emelte boldogan a poharát arra, hogy „segg”. Ki tudja, odahaza, péntek esténként a kocsmában talán még ma is így nosztalgiáznak: „Emlékeztek Budapestre? De jó is volt! Hát akkor segg mindenkinek!”

Nóra szerint, ahogy szöknek az évek, kedvenc fesztiválja úgy veszít a hangulatából. Míg régen − már ami az ő időszámítása szerint régen történt − mindenki mindenkinek a barátja volt, addig mostanság hordák uralják a terepet. Jönnek a német, a holland hordák, az angol szabadcsapatok, és persze a magyar vendégek. Az utóbbiak többsége immáron márkás ingben, adva arra, hogy ők ott nem buliznak, hanem reprezentálnak. Önmaguk marketinges cégérei, a puszta jelenlétük is üzenetértékű: itt vagyok, mert megtehetem.

A hordavilágban is találni azonban barátokat, egy francia csapat például öt éve minden alkalommal megünnepli Nóra születésnapját. Happy birthday feliratú lepedőkkel és csákókkal jelennek meg − hagyomány ez a javából, abból is a legszebb, éveken és határokon átívelő. Egy részük fél évtizede még a barátnőjét ölelgette, ma már a feleségét és a gyerekét, a budapesti parti a szülinapi köszöntéssel és csákóval azonban megmaradt.

Nagyobb fesztiválokon a pultosok számára leginkább a végeláthatatlan tömeg okoz nehézséget, a vendégek viselkedése nem igazán, kevés a balhé. Az irgalmatlanul magas jegyárak megszűrik a közönséget, és sok a biztonsági őr.

− Az elektrobulik végére ráadásul mindenki berévült. Már húztuk lefelé a redőnyt, a nap hét ágra sütött, de sokan még járták lassú, magányos táncukat az ivónk előtt. Emlékezetes esetek azért voltak, egy fazon például reggel nyolckor érkezett, kipakolta a kokaint a pultra, a bankkártyájával csíkokba rendezte, majd illedelmesen megkérdezte, hogy elnézést, zavarna-e, ha egy kicsit szippantana. Hát, apukám, ha téged nem zavar, hogy ugyanazzal a ronggyal törölgetjük a pultot négy napja, és már körülbelül négyezer izzadó ember könyökölt rajta, akkor engem miért zavarna?

− A rockerekkel is mindig megúsztam balhé nélkül a műszakot. Egyetlenegyszer éreztem kellemetlenül magam, amikor megjelent egy stricikülsejű fazon a két nőjével, és rögtön egy „Hé, csöcsös, két rozét pattintsál!” köszönéssel kezdett. Akkor is ő húzta a rövidebbet. Tévhit, hogy a fesztiválkártyákkal nem lehet visszaélni. Hozzáérintettem a kártyáját a leolvasóhoz, és blokkot is adtam. Amíg a fickó a nőivel volt elfoglalva, lehúztam még kétszer a kártyáját, amiről persze nem kapott blokkot. Ez volt az én nemes bosszúm. Egy ilyen figura, aki egész éjszaka két kézzel szórja a pénzt, hajnalban már nem tudja visszakövetni, hol és mire költött ennyit. A bunkóságáért cserébe hozzájárult egy kicsit a bónuszomhoz. Ha jól belegondolok, ezt minden második vásárlóval megtehettem volna, mert bunkók azért akadtak, de nem vagyok én tolvaj. Pedig nem nagyon van más fegyver az ilyen taplókkal szemben.

Pénz is volt, szerelem is, élményekkel is el volt látva, így kissé leharcoltan, de elégedetten hagyta el Nóra a rendezvény helyszínét. Már akkor elhatározta: jövőre veletek ugyanitt! A fesztiválozástól eltántorítani nem lehet, de ahogy mondani szokás, igény sincs rá.

Nóra sorstársa, Dávid is rajong ezekért a néhány napos munkákért. Elsősorban azért, mert a szezon alatt valóságos csodák történnek vele a csajozás terén − nem mintha az év többi részében nőhiányban szenvedne. A nyári időszakban bezárják vagy csak minimális személyzettel működtetik a belvárosi bárt, ahol év közben dolgozik − kerthelyiség híján úgysincs nagy forgalom –, és inkább a zenei dzsemborikra koncentrálnak. Mindig a legjobb helyen találhatók, ahol nagy a forgalom, és ahol hajnali ötig buliznak a fesztiválozók. Dávid szerencséjére ennek során sokan a szó szoros értelmében kivetkőznek magukból. Mint mondja, ilyenkor önkiszolgáló üzemmódba szokta helyezni magát: mindennap lekap egy lányt a pultról, hogy ne kelljen egyedül hazamennie. Eddig kevesen ellenkeztek.

− A magyar csajokra is jellemző, hogy alkoholtól fűtötten szeretik a pulton mutogatni magukat, de a külföldiek még inkább kaphatóak erre. A turistákat nem érdekli, hogy ki nézi őket lentről, úgysincs köztük ismerős, de egyébként is azért jöttek, hogy önfeledten mulassanak, és úgy érzik, a keleti végeken ebben a pár napban mindent szabad.

Beszélgetőpartnerem és kollégái örülnek ennek a felfogásnak. Már csak azért is, mert mindig azon a helyen alakul ki a legnagyobb buli, ahol a legtöbb párductestű amazon vonaglik a magasban, és persze itt fogy a legtöbb ital is.

− Az egyik emberemnek mindössze annyi a dolga egész este, hogy a fiúkat leterelje a pultról − ez csakis nők számára fenntartott kiváltság. A túlságosan részeg csajokat is leemeli, mert az sem hiányzik, hogy valaki nálunk törje össze magát. A szódásszifon folyton a keze ügyében van, azzal spricceli a lányokat, hogy egy kis ad hoc vizespóló-versenyt is láthasson a nagyérdemű. Minden este eljön az a pont, amikor az egyik csaj megnyitja a sztriptízt, és egy szál bugyiban ropja tovább. A többiek sikítva követik, mi meg, a saját férfiúi érdekünket háttérbe szorítva, azért könyörgünk nekik, hogy az utolsó darabka textilt már ne dobják le magukról, mert ránk szállnak a hatóságok. Soha nem felejtem el azt a pillanatot, amikor hajnali négykor fáradtan hátranéztem, és azt láttam, hogy egy csodaszép lány félmeztelenül térdel a pultomon, és jégkockákkal hűti a mellbimbóit. Hiába nem aludtam már négy napja, akkor és ott nagyon éreztem magamban a fesztiválhangulatot.

Dávidék kipróbáltak mindent, hogy növeljék a felhajtást a pult körül. Néhány marketingötletüktől még ők maguk is hátrahőköltek ijedtükben − majd azon nyomban meg is valósították az elmeháborodott elképzeléseiket. Egy hosszúra nyúlt vasárnap éjszaka − a vendéglátósok ilyenkor mulatnak − kitalálták, hogy a fesztivál idejére felszerelnek egy szerencsekereket a kocsma elé. Bárki megpörgethette, kisfröccsöt, nagyfröccsöt, egy vödör fehérbort nyerhettek a szerencsések − vagy akár egy rozé spriccet. Ez utóbbi lényege abból állt, hogy a nyertes felszívhatott némi bort a vízipuskába, megcélozhatta vele a pultoslány nyitott száját, és lespriccelhette.

− Kissé tartottam a castingtól. Nem tudtam elképzelni, hogyan reagál majd egy épeszű nő, amikor közlöm vele a perverz tervünket. Én csodálkoztam a legjobban, hogy az első jelentkező szemrebbenés nélkül igent mondott. Nem talált semmi kivetnivalót abban, hogy a vendégek a száját spriccelgessék. Ezzel szemben a fesztiválozók a vártnál szemérmesebbek voltak: a szerencsés pörgetők is kellemetlenül érezték magukat a spriccelő szerepében, egyikük sem akart a lány szájába lőni. Meglepett, hogy miközben a pultunk éjszakánként egy sztriptízbár kifutójára hasonlított, ezt a húzásunkat egyöntetűen ízléstelennek tartják.

Pultvezetőként Dávid tisztában van a fesztiválozás fonákságaival is. Számára ez a szezon egyet jelent az ellenőrzésekkel. Minden rendezvényen hemzsegnek a revizorok: félóránként félrehívják őket, a tűzoltók adják a kilincset a munkaügyeseknek, azok a vámosoknak, majd következnek az egészségügyesek, az adóhatóság emberei, és amikor azt hiszik, nincs már, aki ellenőrizze őket, elölről kezdődik a körforgás.

Idegrendszer kell ehhez, annyi bizonyos, ám szerencsére Dávidot arra teremtették, hogy szembenézzen a problémákkal. Különös perverzió: ő azt élvezi igazán, amikor a szomjas vendégek szinte rájuk döntik a söntéspultot, vagy ha az ellenőr nyitás előtt két órával finoman jelzi, hogy le kellene bontani a négy napja folyamatosan épített kocsmát, és újra kezdeni az egészet. Ha a vendég delíriumában elfelejti kifizetni a húszezer forintot a négy vödrös italért, Dávid az első, aki kiveti magát a pulton külön erre a célra létesített résen, hogy elkapja.

− Négy nap dübörgő adrenalin, négy nap stressz. Minden fesztivál végére belázasodom, de e nélkül a láz nélkül már élni sem bírnék. Az első nap a kirúgásoké, ekkor kell felmérni, hogy az újak közül ki alkalmas a munkára, és ki nem, ki lop, és ki nem. A régi kollégákért tűzbe tenném a kezem, ám ha a zöldfülűek közül valaki sumákol, netán lop, azonnal levágom a karszalagját. Pedagógiai és logisztikai célja van a szigoromnak. Az elején kell meneszteni azt, aki rontja a levegőt, ettől a többiek is összekapják magukat. Másrészt később már úgysem tehetnék semmit: egy nap a betanítás, vagyis ha kirúgok valakit a harmadik napon, nincs, aki a helyére álljon. Sűrűsített, zsúfolt élet ez, egy fesztivál a vendéglátós lét gyorstalpaló tanfolyama. Szeretem.

ÍGY CUCCOLUNK MI – A SZEMÉLYZET BETÉPVE IS A RENDELKEZÉSÉRE ÁLL

Gergő maga sem tudja, miért csapott fel vendéglátósnak, de tény, hogy most már benne van a szakmában, nyakig. Angolul jól beszélő, fess fiatalember, megnyerő modorral − egy újonnan nyíló flancos belvárosi étteremnek pont ilyen munkaerőre volt szüksége.

Kicsit feltupírozta hát a néhány beugrós munkából álló vendéglátós tapasztalatát, és egy rövid beszélgetést követően azonnal munkát kapott. Ott helyben magára ölthette az elegáns fehér inget, a trendi, szűkített nyakkendőt és a fénylő, fekete nadrágot. Merthogy ebben az első osztályú puccparádéban minden fekete és fehér volt. Minden, a személyzetet is beleértve. Így álmodta meg az üzletvezető, akinek a lakberendezéshez sok köze nem volt, ellenben komoly diszkókat vitt vidéken.

Hogy a munkatársak külleme minél jobban igazodjon a berendezéshez, felvettek néhány afrikai származású pincért. Gergőéknek nem is kellett szervírozniuk, csak cikornyás körmondatokkal elmagyarázták a vendégnek, hogy milyen ételcsoda, gasztronómiai káprázat látható a tányérokon, amelyeket a fekete srácok cipeltek utánuk. Szürreális volt a látvány, de a vendégeknek tetszett, a hely gyorsan felpörgött. Heti hat napot dolgoztak, délelőtt tizenegytől éjfélig, hajnali egyig-kettőig.

− Volt olyan hetem, amikor 75 órát nyomtam le, ami azért elég komoly, utána lehet számolni. Nehezítette a munkát, hogy a teljes személyzet ivott, sőt egy részük kokainozott is. A konyhát csak a drog tartotta életben, a pincérek és a két üzletvezető meg vedelt, mint a veszedelem − mesélte Gergő, aki soha nem nyúlt kábítószerhez, az italt ellenben ő sem veti meg. − Amikor a sushi chef barátommal együtt nyitottuk ki a boltot, tizenegytől délután egyig bevertünk egy üveg vodkát. Egy percig nem volt józan ott senki, de a vendégek ebből semmit sem vettek észre. Magam sem értem, hogyan, de valahogy minden napot végigcsináltunk. A rutin és az évek ugye… Aztán éjjel bezártuk az ajtót az utolsó vendég után, mi meg ott maradtunk, maximálisra tekertük a hangerőt, és nekiláttunk, hogy kiigyuk a bár teljes készletét. Senki sem szólt érte, sőt maguk az üzletvezetők piáltak a legkeményebben.

− A tulajdonost egyikünk sem látta soha, még a nevét sem árulták el nekünk. Azóta egy kicsit utánanéztem, és ha igaz, amit mondtak, akkor nem akárkiről van szó. Meggyőződésem, hogy pénzmosodaként üzemelt a hely, de bizonyítékom persze nincs. Az elején bejárkáltak oda az albánok, a frászt hozták rám, pedig nem vagyok ijedős típus. Megjelent egyszerre öt-hat füstös arcú, nagydarab ember, leültek az étterem közepén, és nem kértek semmi mást, csak az üzletvezetőt. Ő oda is ment hozzájuk, de a beszélgetés soha nem tartott tovább öt percnél. Aztán két hónappal az érkezésem után felbéreltek néhány hegyomlás méretű magyar verőlegényt, és onnantól kezdve elmaradtak az albánok.

Teltek-múltak a hetek, hónapok, és ahogyan Gergő fogalmaz, a személyzet folyamatosan „kottán” volt, a konyha „porszívózott”, az úri népek meg mulattak. Bár papíron első osztályú étteremként üzemeltek, péntek-szombat este vad partik terepévé vált a hely, ellepték a pénzes örökifjak, a hozzájuk csapódó call-girlök és a celebek. A személyzettel szinte kivétel nélkül mindannyian úgy beszéltek, mintha a kutyájukhoz szólnának, de amíg volt elég szesz a pultban, addig Gergőt és kollégáit mindez nem érdekelte. Fejben nagyon messze jártak.

− Azért sem tűnhetett fel, hogy részegek vagyunk, mert általában a vendégek is csurig töltve érkeztek a bulikra. Talán egy olcsóbb helyen ittak, és hozzánk csak a magamutogatás kedvéért tértek be éjféltájt. Emlékszem, törzsvendég volt egy műmájer tévés is, akiről azt gondoltam, hogy maga a két lábon járó etikett, úgy képzeltem, otthon biztos fehér kesztyűben, cilinderben iszogatja a kiváló vörösbort. Erre a szemem láttára pofozott fel egy szintén ismert színészt, amikor összevesztek egy szőke szilikoncicán… Mondanom sem kell, előtte mindketten szívtak magukba egy kis „életerőt” a férfimosdóban, szóval nagyon fel voltak pörögve.

A nappalok csendesebben teltek. Az első pár hónapban még a konyha is remekül működött, jöttek a magasztaló kritikák, aztán a színvonal zuhanórepülésbe kezdett.

− A hétezer forintos bélszín valójában hátszínből készült, a vörösboros mártást meg filléres koccintós borból kotyvasztották hozzá a fiúk. A vendégkört szerencsére nem érdekelték különösebben az ízek, többségük csak az éppen aktuális csaja előtt akart felvágni azzal, hogy elhozta egy ilyen trendi helyre. Ami franciául volt az étlapon, azt rendelték, miközben gőzük sem volt róla, hogy mit is kértek valójában. Kivittük, mire elkezdtek pampogni, hogy nem is ezt, nem is így akarták. Hát, kérem, tetszettek volna értelmezni az étlapot! A kedvencem egy külföldi focista volt, aki folyton úgy adta le a rendelést, hogy azt nem rám nézve, hanem a vele szemben ülő, hetente változó csajának mondta. Bátorkodtam jelezni, hogy nem hallottam semmit, mire ő − még mindig a lányon tartva a tekintetét − megkérdezte: miért alkalmaznak autistákat egy ilyen nívós étteremben? Legalább hússzor találkoztam vele, de egyetlenegyszer sem pillantott rám.

− Volt egy milliárdos is. Mesélték utólag a többiek, hogy a fél város az övé, de én erről mit sem tudtam, átlagos párosnak tűntek, ötvenes pali, alig húszéves csajszival, rettentően bekokainozva − illettek a hely hangulatához, na! Köszönés helyett megkérdezték, kaphatnak-e egy nagyobb asztalt − megjegyzem, négyszemélyes asztalnál ültek ketten. Hogyne, feleltem, egy nyolcfős társaság most mondta le a rendelést, odakísérem önöket a terített asztalukhoz. Ajánlhatok esetleg italt? Valamilyen rövid esne jól, vagy bor, pezsgő inkább? A válasz így hangzott: mindegy, csak drága legyen! Kapásból rávághattam volna, hogy decinként tizenkilencezerért is szervírozhatom a kannás bort, de persze nem ezt tettem, a Moët & Chandon Brut Imperial Rosét ajánlottam. Ebből kereken ötvenezerbe kerül egyetlen palack. Hozhatom? Mire a kiscsaj: jaaaj, de én utálom a pezsgőt! Emberünk felé fordult, és közölte: kit érdekel, most akkor is ezt iszod.

− Kivittem, jégre tettem az üveget, mindketten ittak belőle egy-egy kortyot, majd a lány kért egy vodka-kólát, barátunk pedig egy korsó sört. Térültem-fordultam, és újra ott álltam előttük, hogy felvegyem a rendelésüket. Rá se néztek az étlapra, a legdrágább ételt kérték, ami történetesen homár volt, harminckilencezer forint darabonként, plusz a köret. Legyenek szívesek velem fáradni, élő homárok vannak hátul az akváriumban, kiválaszthatják, melyiket kívánják elfogyasztani. Mindegy, válaszd ki te! Ööö, rendben, nagyjából húsz perc, a látványkonyhán keresztül végigkövethetik a folyamatot. Á, nem érdekel az bennünket! Aznap este leültem a konyha végében, és komótosan megettem nyolcvanezer forintnyi homárt, majd leöblítettem egy üveg jóféle rozéval, mivel ők szinte hozzá se nyúltak az ételükhöz.

Egy másik, jóval ismertebb milliárdos sem lopta be magát Gergő szívébe. Szokása szerint égő szivarral érkezett a nemdohányzó étterembe, és kedélyesen helyet foglalt az egyik szélső asztalnál.

− Lóhalálában nyargaltam oda hozzá, hogy lesz szíves eloltani a szivarját, de levegőnek nézett, akár a falnak is beszélhettem volna. Az üzletvezető félrehúzott, és felelősségre vont: „Mit ugrálsz, te kis hülye, van valami halvány segédfogalmad arról, hogy ki ez az ember?” Mondtam, hogy tőlem aztán maga a szentatya is lehet, de ha megszólal a füstriasztó, és nyolcvan vendéget kell az utcára paterolnunk, abból biztosan nagy balhé lesz. Egyszerűen oldottuk meg a helyzetet: kikapcsoltuk a tűzjelzőt, a reklamáló vendégekkel meg közöltük, hogy elnézést, egyetlen dohányzó asztalt engedélyezett nekünk a hatóság, történetesen azt.

− Arra viszont büszke vagyok, hogy a fickó csaját sikerült rendesen megvágnom. Éppen aznap reggel szólt az üzletvezető, hogy nem fogy Gérard Depardieu bora, ihatatlan lőre, próbáljunk megszabadulni tőle, a szokásos hétezer forint helyett adjuk háromezerért, hátha elviszi valaki. A csaj unottan nézegette az itallapot, én pedig éreztem, hogy itt a nagy lehetőség. Elővettem a legmegnyerőbb modoromat, felvezettem, hogy az egész országban csak nálunk lehet Depardieu-féle bort inni, ma reggel érkezett öt palack, a borlapon nem is szerepel, felejthetetlen az élmény, és most mindössze huszonkilencezerbe kerül egy üveg. Úgy állt a csaj kezében a bordeaux-i boroskehely, mint a kilincs, én pedig tudtam, hogy nyert ügyem van. Megkóstolta, imádta, három üveggel fogyott azon az estén!

Kiemelt törzsvendég státuszt nyert el magyar vállalkozó is, aki a testőre nélkül egy lépést sem tett. Hogy valóban voltak-e életveszélyes haragosai, vagy csak divatból tartotta maga mellett az öltönyös biztonságit, az nem derült ki.

A szótlan-sótlan figuráról azt suttogták, hogy Dél-Afrikában és a fekete kontinens nyugati részén üzemeltet gyémántbányákat, biztosat azonban senki nem tudott mondani arról, hogy miben is utazik. A megbeszélései közben mindig a legdrágább pezsgőből fogyasztottak literszámra, ám nem ettől vált közmondásossá a flancos étteremben, hanem attól, hogy soha egyetlen szót sem szólt a személyzethez. Kabaréba illett a jelenet: a pincér feszengve állt előtte, ő pedig a testőrének mondta el a rendelést, aki aztán továbbadta ugyanazt, amit a felszolgáló egyszer már hallott: a főnök kér két üveg pezsgőt, és kóstolót a friss fésűkagylóból.

Szürreális pillanatok voltak ezek, és idővel tudatosult a pincérekben, hogy ez a férfi soha nem fog lealacsonyodni a szintjükre. A pezsgőt és a fésűkagylót természetesen megkapta, utóbbi pont annyira volt friss, mint amennyire ez egy szárazföldi határokkal bíró országtól lehetséges: semennyire.

A rongyrázó magyar vendégek is sok pénzt hagytak a kasszában, de a gazdag turisták, üzletemberek még többet. Akkoriban negyvennégyezer forintért kínáltak egykupicányi, azaz négy centiliternyi Hennessyt, amiből egy olasz asztaltársaság egy teljes palackkal elfogyasztott néhány üveg, egyenként hatvanezres Dom Pérignon társaságában. Kilencszázezer forint lett az este vége, egyetlen bankkártya vitte az egész számlát.

Hiába zakatolt a biznisz, fogyott a por a pult alól és került több liter szesz a munkatársak véráramába, Gergő és kollégái egyre kedvetlenebbül tették a dolgukat. A borravalójukat elvették, a túlóráért egy fillért sem kaptak, a „prémiumot” a forgalom egy százaléka jelentette. Vagyis akinek sikerült eladnia egy hatvanezer forintos pezsgőt, az hatszáz forintot tehetett zsebre. Nem éppen a világ leggálánsabb, legösztönzőbb rendszere, az biztos. Az alkoholmámorban úszó pincérek, afrikai kisegítőik és a kokós szakácsok ettől még végezték volna a dolgukat, csakhogy egy idő után már a fizetésüket tartalmazó borítékot sem csúsztatták a zsebükbe.

− A távozásom körülményeit nehéz elfeledni. Egy különösen nehéz este után különösen sokat ittunk. Drága jó üzletvezető urunk vitte a prímet, a bárpulton táncolva rugdosta a poharakat a levegőbe, és aki nem hajolt el elég gyorsan, annak az arcába csapódott egy pezsgős- vagy felespohár. Felment bennem a pumpa. Odaszóltam neki, hogy de jókedvűen mulatozik az úr, miközben az alkalmazottai már két hónapja nem kapnak fizetést! Lekászálódott a pultról, a szemében lobogott a gyűlölet. Nekem jött. Majdnem két méter magas vagyok, és hozzá száz kilót nyomok, de még így is legalább három-négy métert repültem. Az egyik munkatársam segített fel, és azt tanácsolta, hogy azonnal tűnjek el onnan, mert ismeri ezt a fazont: itt elszabadulhat a pokol.

− Elindultam hazafelé, de az étterem előtt rájöttem, hogy a pénztárcám is kiesett a zsebemből zuhanás közben. Visszamentem, dörömböltem a személyzeti bejáraton, hogy engedjenek be, ott maradt a cuccom. Ez az állat nyitott ajtót. Szó nélkül csépelni kezdett. Felrepedt a szám, eltört az orrom, ömlött belőle a vér. Kiütött. Egy kollégám térített magamhoz, és kísért haza a csajomhoz, aki nyilván örült, hogy hajnali háromkor esem be hozzá, sakál részegen, összeverve. Másnap feljelentést tettem a rendőrségen, harmadnap pedig csörgött a telefonom: személyesen az üzletvezető volt az. Kérte, hogy üljünk le, beszéljük meg a dolgot. Mivel mindketten úriemberek vagyunk, találkoztunk. Nem barátkoztunk sokat, rögtön a lényegre tért: most szépen elmegyünk együtt a postára, és elküldjük a hivatalos levelet a feljelentésem visszavonásáról. Cserébe megkapom az elmaradt béremet, ami szerinte kétszáznyolcvanezer forint volt − szerintem háromszázötvenezer, de erről nem volt hajlandó vitát nyitni. Nem utolsósorban épségben távozhattam az étteremből, és garantálta, hogy a közeljövőben a családtagjaimat sem éri baleset.

Gergő és egykori főnöke elsétáltak tehát a postára, azután többé nem látták egymást. Három héttel később Gergő külföldre távozott. Most egy kubai étteremben pincérkedik Londonban. Napi tizenkét órát dolgozik, és azt mondja, a fizetés és a társaság jó, de mindenki kokózik. Bizonyos dolgok nem változnak.