TOM WOLFE

VÉRZIVATAR

ATHENAEUM

ATHENAEUM

Budapest

Copyright © 2012 by Tom Wolfe

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2013

ISBN 978-963-293-299-6

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A regény szereplői és eseményei kitaláltak. Bármilyen hasonlóság élő vagy halott valóságos személyekkel a véletlen műve, és nem állt a szerző szándékában.

A könyvet Sheilának

És Angel Calzadilla emlékének ajánlom

PROLÓGUS

Most mi Mi-ÁH-miban

Te…

Te…

Te… Beleszerkesztesz életembe… Mac, te nő, te nagyon penge – ami azért szellemes, mert lehet ő az Egyesült Államok nagyjából hat legjelentősebb folyóirata közül az egyiknek, a Miami Heraldnak a szerkesztője, ha közben viszont az ő életét meg a felesége szerkeszti. A felesége… az ő… szerkesztője. Múlt héten totál kiment a fejéből, hogy felhívja a fiuk, Ötös bentlakásos iskolájának, a Hotchkissnek az igazgatóját, akinek azt a helyreállító műtétet végezték a nyúlszáján, és Mac, az ő felesége, az ő Penge Mackie-je érthető módon ingerült lett… na de aztán eldudorászta neki a kis rigmust, amit saját maga rögtönzött a „You Light Up My Life” dallamára. Te, te, te… beleszerkesztesz életembe… Mac, te nő, te nagyon penge – mire neje önkéntelenül is elmosolyodott, és ettől elillant a „torkig vagyok veled, meg a kisszerű dolgaiddal” hangulat. Elképzelhető, hogy esetleg újra bejön ez a trükk? Például most rögtön? Meg merje kockáztatni?

Most Mac volt a főnök, ott feszített imádott és nevetségesen szűk belterű, vadonatúj Zöld Manó fantázianevű Mitsubishi hibridjének kormányánál – ami mostanában divatos és erkölcsi szempontból felvilágosult járműnek számított –, s hiába próbált parkolóhelyet találni a Mary Brickell Village közelében, a hónap legfelkapottabb szórakozóhelyének számító Balzac mögött, csak gurult lassan, végig a szorosan egymás mellett parkoló autók sora mellett – visszapillantó tükörről visszapillantó tükörre. A saját kocsiját vezette. És megint ingerült volt – igen, ismét teljesen indokoltan –, mert férje kisszerű szokásai miatt eleve szörnyen későn indultak a Balzacba, így hát ragaszkodott hozzá, hogy saját Zöld Manójával menjenek e minden menő helyek legmenőbbikébe. Mert ha a férje ülne az ő BMW-je volánjához, akkor soha nem érnének oda, tekintve, hogy olyan lassan és őrjítően óvatosan vezet – a férfiban pedig felmerült, hogy ez alatt esetleg gyámoltalant és pipogyát ért. Mindenesetre a férfi szerepét a nő vette át, s a Manó úgy suhant a Balzacig, akár a madár – sőt, már meg is érkeztek, ám Mac mégsem volt elégedett.

Úgy három méterrel az étterem bejárata fölött egy hatalmas, csaknem két méter átmérőjű, negyvenöt centi vastag Lexan polikarbonát korongba Honoré de Balzac mellszobrát ágyazták bele, amelyhez az egynevű fotográfus, Nadar híres dagerrotípiáját „használták fel” – a művészek manapság így nevezik mások műalkotásainak lenyúlását. Balzac szemét úgy alakították, hogy egyenesen az érkező vendégekre meredjen, szája sarkát pedig felfelé kunkorították, hogy szélesen mosolyogjon – a „felhasználó” egyébként tehetséges szobrász volt –, a hatalmas Lexan-tömb belsejében valami lámpát helyeztek el, amitől az egész aranyfényben derengett, és tout le monde odavolt érte. Ezzel szemben a parkolót nyomorúságosan világították ki. A magas oszlopokra erősített ipari fényforrások ködös elektro-homálya gennysárgára festette a pálmafák lombját. „Gennysárga” – ez van, és kész. Ed annyira levertnek levertnek levertnek érezte magát… ahogy ott ücsörgött rendesen becsatolva az anyósülésen, amit kénytelen volt egészen hátratolni, hogy sikerüljön behúzni mindkét hosszú lábát Mac icipici, föld-zöld, büszkén zöld autójába, a Zöld Manóba. Így érezhette magát a „fánk” is – a Manó játékautóba illő pótkereke.

Mac nagylány, nemrég múlt negyven. Már akkor sem volt kicsi, amikor tizennyolc éve megismerték egymást a Yale-en … erős csontú, széles vállú, magas lány volt, egész pontosan 1,75… karcsú, hajlékony, erős, mint egy atléta… vidám, szőke, csupa élet… Káprázatos! Ez az ő jól megtermett lánykája valami hihetetlenül gyönyörű volt! Azonban a szép lányok közül épp a nagydarab csajok azok, akik elsőként lépik át a láthatatlan határt, amelyen túl nem nagyon számíthatnak többre, mint hogy „csinos asszony” vagy „tulajdonképpen egész érdekes”. Mac, a neje, az ő Penge Mackie-je már maga mögött hagyta ezt a határvonalat.

A nő mélyet sóhajtott, olyan mélyet, hogy a levegőt végül összeszorított fogai között fújta ki.

– Azt hinné az ember, hogy egy ilyen étteremben tartanak személyzetet, aki gondoskodik a parkolásról. Amikor egy vagyont költesz el náluk.

– Igaz – helyeselt a férje. – Teljesen igazad van. A Joe’s Stone Crab, az Azul. A Caffe Abbracci… és mi is a neve annak az étteremnek a Setainál? Mert ezekben mind van személyzet erre a célra. Tökéletesen igazad van. – ::::A te világnézeted az én Weltschauungom is. Beszélgessünk csak szépen éttermekről.::::

Csönd.

– Ed, remélem, tisztában vagy azzal, hogy mennyire elkéstünk. Nyolc óra húsz. Már most húsz perc késésben vagyunk, még mindig sehol egy szabad parkolóhely, és odabent hatan várnak ránk…

– Hát, nem is tudom, mit lehetne… De Christiant már felhívtam…

– …és elvileg te vagy a vendéglátó. Ezt, ugye, tudod? Ennek tudatában vagy?

– Szóval, telefonáltam Christiannek, és szóltam, hogy rendeljenek italt. Annyi szent, hogy így már nem fog annyira méltatlankodni, ahogy Marietta sem. Marietta és az ő koktéljai. Nem ismerek senki mást, aki koktélt rendelne. – ::::Következzék esetleg egy obiter dictum, egy röpke futam a koktélokról, Mariettáról, esetleg mindkettőről?::::

– Akkor is… egyszerűen csak nem illik így megvárakoztatni mindenkit. Úgy értem, tényleg… komolyan mondom, Ed. Az egész oly elviselhetetlenül kisszerű.

::::Most! Itt az alkalom! A várva várt rés a szavak falában! A megnyíló lehetőség! Kockázatos, de azért…:::: Azzal dalra is fakad, már-már tisztán és a megfelelő hangfekvésben:

– Te, te, te… Beleszerkesztesz életembe… Mac, te nő, te nagyon penge…

A nő eltúlzott mozdulattal ingatja a fejét.

– Hiába beszélek, igaz?

Nem számít! Mert mi is az, ami stikában megjelent ott a szája sarkában? Tán csak nem egy mosoly, egy halvány, vonakodó, aprócska mosoly? De bizony! S máris kezd elpárologni a „torkig vagyok veled” érzése.

Már eljutottak a parkolósáv feléig, amikor két alak tűnt fel a kocsi reflektorainak fényében – két sötét hajú lány, akik nyilván leparkolták autójukat, s most csevegve ballagtak a Manó és a Balzac irányába. Egyikük sem lehetett több tizenkilenc-húsz évesnél. Egyre közelebb értek a lassan guruló Manóhoz. Farmersortot viseltek, melynek övrészét vészesen mélyre letolták a mons veneris felé, a nadrág szárát pedig annyira magasan vágták el, hogy… szóval egész fönt… gyakorlatilag a csípőízület táján, aztán hagyták kirojtosodni. Ifjú lábuk hosszú, mint a fiatal modelleké, nem kis mértékben azért, mert legalább tizenhárom centis sarkú, csillogó cipőt viselnek. Lábbelijük talán akrilgyantából készülhetett. Ragyogó, áttetsző, aranyszínben tündökölt, ha ráesett a fény. A két lány olyan vastagon vitte fel a festéket szempillájára, hogy szemük mintha négy kátránytócsából bámult volna ki.

– Ó, de csinosak – mormolja Mac.

Ed le nem vette volna róluk a tekintetét. Latina mindkettő – habár képtelen lett volna elmagyarázni, honnan tudja, azzal mindenesetre tisztában volt, hogy a latina és a latino spanyol szavak, amelyeket azonban kizárólag Amerikában használnak. A két latina elég közönségesnek tűnt, ez persze igaz, csakhogy Mac gúnyolódása az igazságon mit sem változtatott. Csinos? A „csinos” szó meg sem közelítette Ed érzéseit! Hogy annak a két lánynak milyen szépséges, gusztusos, hosszú lába van! És azok a kis rövid rövidnadrágok! Olyan aprócskák, ennyi kell csak, és már le is dobták magukról. Egyetlen szempillantás alatt le tudják pucérítani a szaftos kis ölüket meg azt a tökéletesen gömbölyded, harapnivaló seggecskéjüket… s mindezt csakis az ő számára! Teljesen egyértelműen ez volt az, amire vágytak! Ed érezte, ahogy szűk fehér alsónadrágját feszíteni kezdi az a merevedés, amelyért a férfinép él! Ó, azok a leírhatatlanul malac lányok!

Ahogy Mac lassan elgördült mellettük, az egyik malac kislány a Zöld Manóra bökött, majd mindketten nevetésben törtek ki. Szóval vihognak, hm? Úgy tűnik, fogalmuk sincs róla, mennyire elit dolognak számít egy környezetbarát autó… hogy a Manó milyen divatos, hogy milyen menő. Még kevésbé foghatják fel, hogy megvan benne minden zöld extra, s számos, kizárólag a beavatottak számára értelmezhető, környezetbarátságot mérő eszköz, plusz szarvasdetektor – egyszerűen képtelenek voltak értékelni ezt a 135 000 dolláros csöpp manómobilt. Ed bármit megadott volna, hogy megtudja, mit mondhattak. Csakhogy itt, a Manó hőszigetelt Lexan ablakaitól óvón körülvéve, az üveggyapot ajtókkal és karosszériaelemekkel védve, a belső hőt újrahasznosító légkondicionálás ölelésében az ember szinte semmit sem hallott meg a külvilág zajából. Angolul beszélnek ezek egyáltalán? Az ajkuk nem úgy mozgott, mintha angol szavakat képezne, jutott döntésre a nagy audiovizionárius nyelvész. Egész biztosan latinok. Ó, azok a leírhatatlanul malac latin lányok!

– Édes, szép Istenem – szólalt meg Mac. – Szerinted hol szerzik azokat a villogós cipőket? – Hétköznapi, csevegő hang! Már nem ingerült. Megtört az átok! – Amikor eljöttünk a Mary Brickell Village mellett, mindenfelé olyan fura kis világító pálcákat láttam – folytatta a felesége. – Fogalmam sem volt, hogy mik azok. Az egész környék akár egy vurstli, a háttérben rikító fények, és mindenfelé félmeztelen bulicicák billegtek tűsarkú cipőben… Vagy szerinted ez valami kubai dolog?

– Nem is tudom – felelte Ed. Mindössze ennyit, mert a fejét annyira elfordította, amennyire csak bírta, hogy egy utolsó pillantást vethessen a lányokra hátulról. Tökéletes, gömbölyű kis popsik! Lelki szemeivel szinte látta, ahogy spirochaeták és síkosítók itatják át azoknak a rövid rövidnadrágoknak a lábközét. Rövidrövid rövidnadrág! Szex! Szex! Szex! Szex! Ez az, szex Miamiban, aranyló plexitrónuson!

– Hát – jegyezte meg Mac –, csak annyit mondhatok, hogy Mary Brickell minden bizonnyal olvasói levelet fogalmaz éppen a sírjában.

– Jé, Mac, ez tetszik! Említettem már, hogy milyen szellemes tudsz lenni, ha akarsz?

– Nem. Valószínűleg kiment a fejedből.

– Pedig tényleg szellemes vagy! „Olvasói levelet fogalmaz éppen a sírjában”? Komolyan mondom. Hogy én mennyivel szívesebben kapnék levelet Mary Brickelltől, két méterrel a föld alól, mint azoktól az őrültektől, akik általában írnak… a sok gyakorló elmebetegtől. – Erőltetetten felkacagott. – Ez nagyon vicces volt, Mac! – ::::Szellemesség. Jó téma! Kiváló. Vagy… miért is ne beszélhetnénk Mary Brickellről, a Mary Brickell Village-ről, az olvasói levelekről, kis kurvákról a plexin, bármi istenveréséről, csak elő ne jöjjön megint az a „torkig vagyok”.::::

Mac mintha olvasott volna a gondolataiban, szája egyik sarkát kétes mosolyra húzta – de azért mégiscsak mosoly volt, hála az égnek –, majd így szólt:

– De tényleg, Ed, aaaaannyira kínos így elkésni, ennyire megvárakoztatni mindenkit. Egyáltalán nem szép, nem helyes. És annyira kisszerű. Annyira… – Kis szünetet tartott. – … Annyira… annyira… annyira nyilvánvalóan ügyefogyott dolog.

Hohó! Szóval kisszerű, mi? Édes jó Isten, és még ügyefogyott is! Az egész nyomasztó autókázás során Ednek most először támadt kedve nevetni. Ezek ugyanis Mac fehér-angolszász-protestáns szókincsének szavai voltak. Egész Miami-Dade megyében, Miami teljes vonzáskörzetében (beleértve természetesen Miami Beach-et) kizárólag a fehér-angolszász-protestánsok, az egyre zsugorodó és veszélyeztetett kicsiny WASP törzs tagjai (melyhez mindketten tartoztak) éltek olyan kifejezésekkel, mint kisszerű és ügyefogyott, vagy volt fogalmuk arról, hogy voltaképpen mit is jelentenek. Igen, ő maga is ama kihalófélben lévő faj, a Fehér Angolszász Protestáns egyik példánya volt, ugyanakkor kettejük közül Macben buzgott igazán a hithű meggyőződés. Természetesen nem a protestáns vallásos hevület. Az Egyesült Államok keleti és nyugati partján nem nagyon akadt már vallásos ember a kifinomultság legelemibb szintjére igényt tartók között, vagy legalábbis nem a Yale-en diplomát szerzettek körében, mint amilyen ő és Mac volt. Nem, Mac mind erkölcsi, mind pedig kulturális értelemben kapitális példánya volt a WASP nemzetségnek. Maga volt a WASP-purizmus megtestesülése, aki ki nem állhatta a restséget és tétlenséget, amelyek a kisszerűség és ügyefogyottság első lépcsőfokát jelképezték. A kisszerűség és ügyefogyottság nem pusztán pazarló hajlamra vagy rossz ítélőképességre utalt. Erkölcstelenség volt. A restség vétkét jelentette. Magunk ellen elkövetett bűn volt. Mac példának okáért ki nem állhatta, ha valaki csak úgy heverészett a napon. Ha semmi érdekesebb nem adódott a strandon, akkor megszervezett egy tempós kis sétát. Gyerünk! Mindenki! Talpra, indulás! Egy óra alatt legyalogolunk öt mérföldet a parton, a homokban! Ez volt ám a teljesítmény! Összefoglalva, ha Platón valaha rávette volna Zeuszt – mert Platón azt vallotta, hogy Zeuszban hisz –, hogy újra testet ölthessen azon célból, hogy visszatérjen a földre megtalálni a fehér, angolszász, protestáns nő ideáltípusát, akkor Miamiba jött volna, és Macet választja ki.

Papíron Ed maga is a nemzetség ideáltipikus tagja volt. A Hotchkiss, a Yale… magas, jó 190 centis, a maga langaléta módján vékony is… világosbarna, sűrű haj, átszőve ezüstösen megcsillanó ősz szálakkal… mint a Donegal tweed, olyan a haja… na és persze ott a neve, a vezetékneve: Topping. Ő maga is tudatában volt annak, hogy amikor valakit Edward T. Topping IV.-nek hívnak, az a WASP-ság csúcsa, az már-már szatírába hajlik. Még az angolok, a sznobság vitathatatlan nobilitásai sem éltek az Egyesült Államokban használt III., IV., V., sőt, alkalmanként VI. titulussal. Ezért is kezdte mindenki „Ötösnek” becézni Eddie-t, a fiukat, akinek a teljes neve Edward T. Topping V. volt. Az V. aztán tényleg nem számított gyakori címnek. Azok az amerikaiak, akiknek a nevében szerepelt a III-as, vagy egy ennél is nagyobb szám, egytől egyig mind fehér, angolszász protestánsnak születtek, vagy legalábbis ez lett volna a szüleik leghőbb vágya.

De Jézus Krisztus, hát mi keresnivalója van a Miami Herald szerkesztőségében egy fehér, angolszász protestánsnak, a kihalófélben lévő faj egyik utolsó, elveszett példányának, egy olyan névvel, mint az Edward T. Topping IV.? Úgy vállalta el a megbízatást, hogy semmit sem tudott róla. Amikor a Loop Szindikátus megvette az újságot a McClatchy Companytól, őt pedig nagy váratlanul a Chicago Sun-Times lapszerkesztőjéből a Herald főszerkesztőjévé nevezték ki, csak egyetlen kérdése volt: Ennek vajon milyen visszhangja lesz majd a Yale öregdiák-magazinjában? Ez volt az egyetlen gondolat, amely gyökeret eresztett agya bal féltekéjében. Ó, persze, azok ott a Loop Szindikátus arculatfejlesztési osztályán kísérletet tettek rá, hogy felvilágosítsák. Ők tényleg megpróbálták. De bármit is igyekeztek a fejébe verni a Miamiban tapasztalható viszonyokról, az valahogy átlebegett agya Broca- és Wernicke-területein… majd elpárolgott, akár a hajnali köd. Miami lenne a világ egyetlen városa, amelyben a lakosok több mint fele viszonylag friss bevándorló, ami annyit tesz, hogy az elmúlt ötven év során érkeztek? Hmmm… Ki hitte volna? Hogy egy bizonyos szegmensük, jelesül a kubai az, amelynek a kezében van a város politikai irányítása? Kubai polgármester, kubai osztályvezetők, kubai rendőrök, kubai rendőrök, és még több kubai rendőr – hogy a rendőrség 60 százaléka kubai, plusz 10 százalék egyéb latin, 18 százalék fekete amerikai, és mindössze 12 százaléknyi anglo zsaru van? Hogy a lakosság körében általában véve is ugyanezek az arányok mutatkoznak? Hmmm… érdekes, annyi szent… bármit is jelentsen az az „anglo”. Hogy a kubai és egyéb latin lakosság annyira dominánssá vált, hogy a Herald muszájból azzal próbálta megúszni a marginalizálódást, hogy beindított egy külön, teljesen spanyol kiadást, az El Nuevo Heraldot, a maga külön, kubaiakból álló szerkesztőségével? Hmmm… Ednek úgy rémlett, mintha erről talán hallott volna… vagy valami ilyesmi. És hogy a fekete amerikaiak utálják a kubai zsarukat, akik olyan váratlanul bukkantak fel köztük, mintha az égből pottyantak volna, méghozzá azzal a kifejezett céllal, hogy a feketéket szívassák? Hmmm… nahát, képzelem. És valóban, igyekezett is elképzelni… úgy nagyjából öt percen át… aztán az egész háttérbe szorult, mert újabb információ futott be, mely szerint az öregdiák-magazin mintha azt tervezné, hogy a saját fotósát küldi ki hozzá. Hogy Haitiból tízezrével özönlenek Miamiba az illegális bevándorlók, akik fel vannak háborodva, mert az amerikai kormány szemrebbenés nélkül legalizálta a kubai emigránsok státuszát, ám a haiti bevándorlókért nem hajlandó megtenni ugyanezt? … És most már a venezuelaiak, nicaraguaiak, Puerto Ricó-iak, kolumbiaiak, oroszok, izraeliek is… Hmmmm… tényleg? Ezt majd észben tartom… még egyszer, hogy is mondta?

Megkísérelték finoman éreztetni Eddel, hogy e felvilágosítással nem az a céljuk, hogy hírérték szempontjából mutassanak rá a Bevándorlók Városában tapasztalható feszültségekre és súrlódásokra. Ó, dehogy! A szándékuk az volt, hogy Edet és csapatát arra bátorítsák, hogy „tegyen engedményeket” és hangsúlyozza a Sokféleséget, ami igen jó, sőt, talán nemes dolog is, s ne a megosztásra törekedjen, amely nélkül mindannyian csodásan megvagyunk. A céljuk az volt, hogy jelezzék Ednek, igyekezzen nem felbőszíteni egyik említett csoportot sem… Próbáljon meg „simán lavírozni” az elkövetkező időszakban, amelynek során a Szindikátus mindent megtesz azért, hogy „áthúzza a kibervilágba” a Heraldot és az El Nuevo Heraldot, hogy kiszabadítsa a nyomtatás kérges, öreg markából, és menő, huszonegyedik századi kiadványokká változtassa őket. A burkolt üzenet a következő volt: ha esetleg eközben a korcs kutyák morognak, vicsorognak és agyaraikkal egymás belét ontják, tessék csak tovább dicsőíteni a Sokféleséget, és gondoskodni arról, hogy azok a fogak makulátlanul ki legyenek fehérítve.

Mindez három éve történt. Minthogy nem igazán figyelt oda, Ednek nem sikerült azonnal felvennie a tempót. Három hónappal főszerkesztővé való kinevezése után megjelentette egy vállalkozó szellemű ifjú riporter cikkének első részét, amely arról szólt, hogyan tűnt el rejtélyes körülmények között az a 940 ezer dollár, amit a szövetségi kormány egy Castro-ellenes szervezetnek juttatott azért, hogy Miamiból blokkolhatatlan tévéműsorokat sugározzanak Kubába. Az írás egyetlen adatát sem cáfolták, de még csak komolyabban kétségbe sem vonták. Ugyanakkor azonban olyan felzúdulást keltett a „kubai közösség” (bármit is jelentsen ez pontosan) körében, hogy Ednek még a cipőtől sanyargatott kislábujja is beleremegett. A „kubai közösség” reakciója annyira túlterhelte a Herald és a Loop Szindikátus chicagói irodájának telefonvonalait, e-mailjét, weboldalát, sőt, még a faxokat is, hogy az egész rendszer összeomlott. A Herald épülete előtt napokon át dühös tömeg verődött össze, ordibáltak, rigmusokat skandáltak, fütyültek, s plakátokat lengettek, amelyek a következő érzéseknek adtak hangot: KIIRTANI AZ ÖSSZES VÖRÖS PATKÁNYT … HERALD: FIDEL, SI! HAZAFISÁG, NO! … EL HABANA HERALD: BOJKOTT! … EL MIAMI HEMORROIDES … MIAMI HERALD: CASTRO RIHERONGYA… A spanyol nyelvű rádióból és tévéből megszakítás nélkül áradó sértések özöne a Loop Szindikátust, a Herald jelenlegi tulajdonosát burjánzó „szélsőbalos vírusnak” nevezte. Magát az új vezetés alá került lapot nyíltan „radikális, baloldali értelmiségiek” viperafészkeként aposztrofálta, új főszerkesztőjét, Edward T. Topping IV.-et pedig „Fidel-barát társutasnak” és „baleknak” titulálta. A blogok a cikk vállalkozó kedvű, ifjú szerzőjét „elkötelezett kommunistaként” azonosították be, s egész Hialeah és Little Havana területén szórólapokon és plakátokon tették közzé arcképét, lakcímét, mobil- és vonalas telefonszámát a következő felirat alatt: KÖRÖZZÜK ÁRULÁS BŰNTETTE MIATT. Az újságírónak, feleségének és három gyereküknek címzett halálos fenyegetések olyan tempóban érkeztek, akár a gépfegyverből leadott sorozatlövések. Ha valaki odafigyelt, annak a Szindikátus mindezekre adott reakciójából a következő derült ki: Edet maradi idiótának tartják, a cikksorozat második és harmadik részét letiltották, az idiótát pedig utasították arra, hogy a lapjában egyáltalán ne foglalkozzon a Castro-ellenes csoportokkal – addig legalábbis ne, míg a rendőrség hivatalosan vádat nem emel ellenük gyilkosság, gyújtogatás vagy komoly testi sértés gyanújával. Ezenkívül igencsak morogtak a költségek miatt, amelyek akkor merültek fel, amikor a riportert és családját – öt személyt – hat hétre biztonságos lakhelyre költöztették, s a tetejébe még testőröket is fizetniük kellett.

Hát így landolt Edward T. Topping IV. marsbéli repülő csészealjával egyenesen egy utcai csetepaté kellős közepén.

Mac eközben elkormányozta a Zöld Manót a parkoló szervizútjának végéig, s ráfordult a szomszédos sávra.

– Ó, te! – kiáltott fel, de rögtön el is hallgatott, mivel nem volt egészen biztos abban, milyen sértést vágjon az előtte haladó bajkeverő fejéhez. Egy nagy, drappos Mercedes gurult előtte, az a menő, európai drapp árnyalat… de talán nem is az volt, hanem egy Maybach csillogott-villogott ott a beteg fényű elektro-homályban… s haladt lassan végig a sávon, parkolóhelyet keresve. Egyértelmű volt, hogy ha felszabadul egy hely, a Mercedes ér majd oda először.

Mac lassított, hogy növelje a két autó közti távolságot. Ebben a pillanatban meghallották, hogy valahol a közelben egy kocsi őrülten rákapcsol. A hangból ítélve vezetője sivító gumikkal, élesen kanyarodva fordult át egyik sávból a másikba, s vakmerő sebességgel közeledett feléjük. Reflektora fényárba borította a Zöld Manó belsejét.

– Kik ezek az idióták? – csattant fel már-már sikoltva Mac.

Eddel együtt behúzták a nyakukat, készülve arra, hogy az autó másodperceken belül beléjük rohan hátulról, de az lefékezett az utolsó pillanatban, s a hátsó lökhárítójuktól másfél méterre megállt. A sofőr ezután még kétszer-háromszor feltúráztatta a motort.

– Ez az eszelős meg mit akar? – dühöngött Mac. – Ha akarnám, sem tudnám elengedni magunk mellett.

Ed hátrafordult, hogy alaposabban szemügyre vegye a bűnöst.

– Jézusom, ezek a lámpák aztán vakítanak! Semmit nem látok, csak annyit, hogy valami nyitható sportkocsi. Azt hiszem, egy nő vezeti, de ebben már nem vagyok biztos.

– Modortalan cafka! – szitkozódott Mac.

És aztán… Ed alig hitt a szemének. Pont előttük, a jobboldalt parkoló autók sorában életre kelt egy pár vörös hátsó lámpa. Aztán felvillant a hátsó ablakban a tolatófény is. Olyan magasan volt, hogy talán egy Escalade vagy egy Denali lehetett, mindenesetre biztosan valami behemót hobbiterepjáró. Lehetséges lenne… valaki tényleg távozik az autók áthatolhatatlannak tűnő fémsorfalából?

– El sem hiszem – jelentette ki Mac. – Addig nem hiszem el, míg nem látom a saját szememmel, hogy tényleg kitolat onnan. Ez kész csoda.

Egyszerre emelték fel a fejüket, hogy megnézzék, a konkurenciát jelentő Mercedes kiszúrta-e a féklámpákat, és visszatolat-e, hogy benyomuljon a felszabaduló helyre. Hála az égnek, a Mercedes csak gurult tovább… nem gyulladt fel a féklámpája… már a sáv legvégén járt… lemaradt a csodáról.

A parkolóhelyről kényelmesen kitolató autó – hatalmas, fekete jármű… böhöm nagy! … lassan, komótosan haladt – egy Terminátornak nevezett szörny volt, amit a Chrysler 2011-ben kezdett gyártani, hogy versenyre keljen a Cadillac Escalade-dal.

A mögöttük álló kocsi reflektorának vakító fénycsóvája elkezdett fokozatosan hátrahúzódni, majd pillanatokon belül újra sötétség borult a Manó belsejére. Ed hátrapillantott. A vezető tolatni kezdett a kabrióval, aztán újabb éles kanyarodást hajtott végre. Ed most már tisztábban látta. Igen, egy nő ült a vezetőülésen, sötét hajú, fiatalnak tűnt, a sportautó pedig… Mindenható Atyaúristen! Egy fehér Ferrari 403 volt!

A hátsó ablak felé bökve odaszólt feleségének.

– A modortalan cafkád már megy is. Épp fordul, és már húz is el. Nem fogod kitalálni, hogy milyen autója van! Egy Ferrari 403!

– Ami…?

– Ami egy 275 ezer dolláros autó! Közel ötszáz lóerős. Olaszországban versenyautónak használják. Egyszer közöltünk egy írást a Ferrari 403-ról.

– Ó, szépen kérlek, majd emlékeztess, nehogy elfelejtsek utánaolvasni – vetette oda Mac. – A csodaautót illetőleg maximum az érdekel, hogy a modortalan cafka elhúzott benne.

Mögöttük felhangzott a csodaautó veszélyes ragadozóra emlékeztető morgása, majd felsivítottak a gumik, amikor a nő maga mögött fekete csíkot hagyva eltűnt ugyanabba az irányba, amerről jött.

A Terminátor nehézkesen, méltóságteljesen farolt. Méretes, fekete hátsója lassan, komótosan kezdett a Zöld Manó irányába fordulni, hogy aztán egyenesbe kerülve megindulhasson a kijárat felé. Óriás benyomását keltette, amely oly simán bekaphatná a Zöld Manót, mintha az nem lenne több egy almánál vagy egy teljes kiőrlésű gabonából készült müzliszeletnél. Mac nyilván ugyanerre érzett rá, mert kicsit hátratolatott, hogy annyi teret hagyjon a szörnynek, amennyire csak szüksége lehet.

– Feltűnt már neked – szólalt meg Ed –, hogy azok, akik ilyen járműveket vesznek, mennyire nem képesek vezetni őket? Minden egy örökkévalóságig tart náluk. Egyszerűen képtelenek boldogulni egy teherautóval.

Most először pillanthatták meg a szabad parkolóhelynek nevezett, már-már mitikussá vált tereptárgyat.

– Rendben, nagyfiú – jegyezte meg Mac a Terminátorra utalva –, kapjuk csak össze magunkat, aztán rajta.

Ám mihelyt kimondta a „rajta” szót, feldübörgött egy nagy teljesítményű belső égésű motor, s ezzel egyidejűleg a sáv túlsó végén egy jármű égett gumicsíkot hagyó gyorsulásának dühödt sivítása hangzott fel. Édes istenem – a közeledő autó éppoly gyors volt, mint a Ferrari 403, csakhogy ez szemből jött az egyirányú sávban. A hatalmas Terminátortól nem láttak ki, ezért Ednek és Macnek fogalma sem volt róla, hogy mi folyik. A gyorsulás hangja a pillanat törtrésze alatt annyira felerősödött, hogy biztosra vették, a kocsi gyakorlatilag ott jár már a Terminátor előtt. A böhöm fekete autó dudája és féklámpái veszééééélyt sikoltottak… a gumik felsivíííííítottak… az érkező jármű eeeelkanyarodott, hogy ne rohanjon bele egyenesen a Terminátorba… fehéééér villanás, fölötte apró feketeee villanááááás… valósággal berobbant a csodával határos módon keletkezett parkolóhelyre… aztán égett gumicsíkot hagyva maga után, Ed és Mac orra előtt csikorogva lefékezett és megállt.

Döbbenet, zavarodottság… majd egyszer csak hoppá! Teljes idegrendszerükön átviharzott a… megszégyenülés érzete. A fehér villanás a Ferrari 403 volt. A fekete villanás fölötte a modortalan cafka haja. Gyorsabban esett le, mi is történt, mint meg tudták volna fogalmazni. A modortalan cafka kiszúrta, hogy megüresedett egy parkolóhely, mire éles ívben megfordult, a kijelölt haladási iránnyal szemben végigdöngetett a szomszédos sávon, rákanyarodott erre a sávra, újra csak a forgalommal szemben végigsuhant rajta, bevágott a Terminátor orra előtt, és már el is foglalta a szabad helyet. Mi másra lenne jó egy Ferrari 403? És mi mást tehet egy Zöld Manó-féle passzív, jóakaratú jószág, mint hogy jót akar a rettentően megsebzett Föld bolygónak, s viseli a következményeket, mint egy férfi… vagy manó?

A Terminátor két kurta dudahanggal adta tudtára a modortalan cafkának, mit tart róla, majd már gördült is tovább a sávban, feltételezhetően a kijárat felé. Mac azonban nem moccant. Nem megy ő sehová. Eluralkodott rajta a dühös indulat, valósággal belesápadt.

– Az a ringyó! – préselte ki magából. – Az a pofátlan kis lotyó!

Ezzel előregurult a Zöld Manóval, s lefékezett pontosan a Ferrari mögött, amely már korábban megállt tőlük jobbra.

– Mit csinálsz? – tudakolta Ed.

– Ha azt képzeli, hogy ezt megússza, akkor nagyon téved – jelentette ki Mac. – Szórakozni akar? Rendben, akkor szórakozzunk!

– Ezt meg hogy érted? – érdeklődött Ed. Mac kifejezetten fehér, angolszász protestánsokra valló módon szegezte előre az állát. Ed tudta, hogy ez mit jelent. Azt, hogy a modortalan cafka vétke nem puszta neveletlenség volt. Hanem bűnös cselekedet.

Érezte, hogy a szíve gyorsabban kalapál. Alaptermészete szerint kerülte a fizikai konfliktust és az indulatok nyilvános kimutatását. Emellett mégiscsak a Herald főszerkesztője volt, a Loop Szindikátus miami embere. Bármi kerekedjen is a nyilvánosság szeme előtt, az a százszorosára lesz felnagyítva.

– Naaa, mit tervezel? – Tisztában volt azzal, hogy a hangja hirtelen iszonyúan fojtottan cseng. – Nem hinném, hogy ez a nő megéri… – Nem tudta, hogyan fejezze be a mondatot.

Mac azonban már egyébként sem figyelt rá. Tekintetét a modortalan cafkára szegezte, aki épp kiszállt a kabrióból. Csak a hátát látták. Ám amikor elkezdett megfordulni, Mac rávágott a gombra, amely az anyósülés melletti ablakot nyitotta, áthajolt Ed combján, s úgy fordította a fejét, hogy egyenesen a nő arcába meredhessen.

Aki mostanra már arccal feléjük állt, s mihelyt tett pár lépést, rá kellett döbbennie, hogy a Manó gyakorlatilag beszorította az autók sorfalába. Ez volt az a pillanat, amikor Mac rákezdte.

– LÁTHATTA, HOGY ERRE A HELYRE VÁROK, NE IS PRÓBÁLJA AZT HAZUDNI, HOGY NEM! MÉGIS HOL…

Ed hallotta már máskor is ordítani Macet, ám még soha ilyen hangerővel és ilyen dühvel. Ettől megrémült. Ahogy a felesége áthajolt rajta, hogy kinézhessen az ablakon, az arca centiméterekre volt csak az övétől. A Nagylány átment totális és jogos WASP- támadómódba, innentől kezdve senki nem úszhatja meg büntetlenül.

– …TANULT JÓ MODORT, A HURRIKÁN CSAJOKNÁL?

A Hurrikán Csajok egy főleg fekete lányokból álló hírhedt banda volt, amelynek tagjai a Fiona hurrikán miatt otthonukat vesztett, sátorvárosban élő menekültek közül kerültek ki, s akik rablások és erőszakos cselekedetek egész sorát követték el két éve. Már csak ez hiányzott. „A Herald főszerkesztőjének neje rasszista tirádát intézett…” – akár ő maga is megírhatná a cikket… Ekkor tűnt fel neki, hogy a modortalan cafka nem holmi utcai bandából jöhetett, még csak ilyesmi közelében sem járhatott soha. Szép fiatal nő volt, nemcsak szép, de divatos, elegáns, sőt, Ed megítélése szerint jómódú is. Középen elválasztott, fényes fekete haja… egyenesen omlott le… hosszan, hosszan… aztán a válla magasságában dús, hullámos fürtökre bomlott szét… a nyaka körül finom aranylánc… amelynek könnycsepp formájú ékköves függője Ed tekintetét egyenesen a dekoltázsra irányította, ahol két ifjú mell igyekezett kitörni az ujjatlan fehér selyemruha fogságából, amely bizonyos mértékig, ám korántsem teljesen kordában tartotta őket… de a ruha ismerhette a maga korlátait, mert egy idő után feladta, és a comb középvonala alá már nem is merészkedett, meg sem próbált akadályt gördíteni a két hibátlan vonalú, tökéletesen napbarnított láb útjába, amelyek érzékien hosszúnak tűntek a fehér krokodilbőr körömcipőben, amelynek extra magas sarka a nőt az ég felé emelte, míg Vénusz sóhajtva nyögdécselt. A kezében kisméretű struccbőr borítéktáskát tartott. Ed ugyan mindezeket képtelen lett volna pontosan megnevezni, arról azonban értesült az általa olvasott lapokból, hogy mindegyik nagyon divatos és hihetetlenül drága lehetett.

– VAN EGYÁLTALÁN FOGALMA ARRÓL, HOGY MAGA MICSODA EGY OLCSÓ KIS TOLVAJ?

Mire Ed, sotto voce:

– Ugyan már, Mac. Hagyjuk inkább az egészet. Nem éri meg az idegeskedést. – Ami alatt ezt értette: „még a végén valaki rájön, hogy ki vagyok”. Felesége azonban tudomást sem vett róla. Csak ő maga volt jelen, meg a pofátlan szotyka, aki vérig sértette.

Mac szitokáradatától a gyönyörű pofátlan szotyka egy centiméternyit sem hőkölt hátra, egy árnyalatnyi riadalom sem mutatkozott rajta. Csak állt ott kihívóan, egyik keze enyhén elbillentett csípőjén nyugodott, behajlított könyökét előrefeszítette, amennyire csak lehetett, ajkán enyhe mosoly játszott, leereszkedő tartása pedig nagyjából ezt sugallta: „Na, figyeljen csak, sietek, és maga útban van. Megtenné, hogy véget vet ennek a kicsinyded cunaminak a biliben? Méghozzá most rögtön.”

– CSAK EGY OKOT MONDJON…

A gyönyörű modortalan cafka korántsem riadt vissza Mac haragjától, ehelyett két lépéssel közelebb jött a Zöld Manóhoz, lehajolt, hogy Mac szemébe nézhessen, majd anélkül, hogy a legkevésbé is felemelte volna a hangját, megszólalt angolul:

– Mirt köpöl, mikor te beszélsz?

– MIT MONDOTT?

A modortalan cafka még közelebb lépett. Egyméternyire volt már csak a Zöld Manótól – és Edtől az anyósülésen. Farkasszemet nézett Mackel, és ezúttal hangosabban intézte hozzá szavait.

– ¡Mírala! Mamika, köpöl, mikor te beszélsz, como una perra sata rabiosa con la boca llena de espuma{1}, és beteríted tu pendejocito allí{2}. ¡Tremenda pareja que hacen, pendeja!{3} – Most már ugyanolyan indulat feszítette, mint Macet, és ez kezdett meg is mutatkozni.

Mac ugyan egy szót sem értett spanyolul, de már a modortalan cafka gunyorosan görbülő száját elhagyó angol mondatot is ritka nagy sértésnek találta.

– NE MERÉSZELJEN ÍGY BESZÉLNI VELEM! MÉGIS MIT KÉPZEL MAGÁRÓL? MAJD ÉN MEGMONDOM, MAGA EGY RANDA, UNDOK KIS MAJOM!

– NO ME JODAS MAS CON TUS GRITICOS! VETE A LA MIERDA, PUTA!{4} – vágott vissza a modortalan cafka.

Edet kővé dermeszti a két nő visítása, a saját sápadt, halotthalvány arca előtt sisteregve elhúzó sértések. A feldühödött latina úgy néz át rajta, mintha nem lenne ott senki, csak a híg levegőég, egy nagy semmi. Ezt megalázónak találja. Nyilvánvaló, hogy össze kellene szednie férfias határozottságát, s véget vetnie a konfliktusnak. Csakhogy nem meri azt mondani: „Hé, mindketten! Elég ebből!” Nincs mersze azt a jelzést küldeni Mac felé, hogy a viselkedése valamilyen szempontból kifogásolható. Ezzel tökéletesen tisztában van. Az este hátralevő részének programja ugyanis ebben az esetben úgy alakulna, hogy Mac szíjat hasít a hátából, méghozzá a barátaik előtt, akik éppen rájuk várnak odabent, neki pedig – szokás szerint – fogalma sem lenne, mit is feleljen. Muszáj lenne elviselnie… úgyszólván férfiasan. De a latin nőnek sem mer szemrehányást tenni. Az meg hogy venné ki magát? A Miami Herald főszerkesztője, amint legorombít, s ilyeténképpen vérig sért egy elegáns kubai señorát! Ez teszi ki Ed spanyoltudásának nagyjából a felét: señora. A másik fele: Sí, cómo no? A latin származásúak egyébként is forróvérűek, különösen a kubaiak, már amennyiben ez a nő kubai. És vajon miféle más latina, mint egy kubai lehetne ennyire nyilvánvalóan jómódú? Akár azt is el tudja képzelni, hogy a nő éppen találkozni készül az étteremben valami temperamentumos férjjel vagy baráttal, egy olyan valakivel, aki elégtételt követelne, s ezáltal még jobban a sárba tiporná Edet. Gondolatai örvényként kavarognak. Feje fölött továbbra is puskagolyóként süvítve húznak el a sértések. Szája, torka száraz, mint a por. Miért nem képesek abbahagyni!

Abbahagyni? Hahh! Mac épp ezt visítja:

– BESZÉLJ MÁR ANGOLUL, NYOMORULT HÜLYÉJE! MOST MÁR AMERIKÁBAN VAGY! BESZÉLJ ANGOLUL!

A modortalan cafka mintha megértené, és egy pillanatra elhallgat. De aztán visszanyeri higgadt, fennhéjázó modorát, s gúnyos mosoly kíséretében halkan veti oda:

– Nem, mía malhablada puta gorda, most mi Mii-áh-miiban! Most te Mii-áh-miiban!{5}

Mac megkövül. Pár másodpercig nyikkanni sem képes. Végül fojtott hangon, sziszegve kiprésel magából ennyit:

– Modortalan cafka! – Majd feltúráztatja a Zöld Manót, s olyan lendülettel indít, hogy a kocsi tiltakozva felnyerít.

Mac annyira erősen szorította össze ajkát, hogy szája körül felpúposodott a bőr. A fejét rázta… Ed úgy látta, nem haragos – a helyzet lényegesen rosszabb volt: megszégyenültnek érezte magát. Nem volt hajlandó férje felé pillantani sem. Gondolatai elrekkentve az imént történtek tokjába. ::::Nyertél, modortalan cafka.::::

A Balzac zsúfolásig megtelt. A vendégek zaja már elérte az „elegáns étteremben vagyunk, hát nem isteni” szint maximumát… Mac azonban annyira dühös volt, hogy ennek ellenére is ragaszkodott ahhoz, hogy emelt hangon mesélje el az egészet, olyan hangosan, hogy mind a hat barátjuk meghallhassa… Christian Cox, Marietta Stillman… Christian barátnője, aki vele él, Jill-love-Christian… Marietta férje, Thatcher… Chauncey és Isabel Johnson… hat anglo, igazi anglo, akárcsak ők maguk, amerikai protestáns anglók – és mégis, édes istenem! Ed tekintete riadtan rebbent ide-oda a helyiségben. Azok ott, a szomszéd asztalnál, talán kubaiak. Isten a tanú rá, a pénzük megvan hozzá! Ó, igen! Ott! És a pincérek? Ők is eléggé latinnak néznek ki… tuti, hogy latinók… Nem hallgatja tovább Mac tirádáját. Valahonnan a semmiből felködlik benne egy mondat: „Mindenki… az összes… vissza a vérhez! A vallás halódik… de attól még mindenkinek hinnie kell valamiben. Elviselhetetlen lenne – nem bírná ki az ember –, ha végül így kellene szólnia magához: »Minek tovább tettetni? Nem vagyok több, mint egy véletlenszerű atom a világegyetem nevű részecskegyorsítóban.« De valamiben hinni a meghatározás szerint azt jelenti, hogy vakon, irracionálisan, ugye? Vagyis, embertársaim, ezek szerint csak a vérünk marad, a vérvonalak, amelyek a saját testünket is át- meg átjárják, hogy ezáltal egyesítsenek bennünket. La Raza! – ahogy a Puerto Ricó-iak kiáltják. A Rassz! – dübörgi az egész világ. Az embereknek, az embereknek mindenütt egyetlen dolog jár a fejében: Vissza a vérhez!” Senkinek sehol… nincs más választása, csak ez: Vissza a vérhez!

{1} „Nézzenek oda! Mamika, beszéd közben úgy köpködsz, mint valami habzó pofájú veszett kutya.”

{2} „a seggfej férjedet” szó szerint: „azt a kis szeméremszőrödet”

{3} „Hogy ti micsoda egy páros vagytok, hülye lotyó!”

{4} „Ne szórakozz itt nekem a hisztiddel! Menj a pokolba, te lotyó!”

{5} „Nem, te mocskos szájú, dagadt kis kurva”