© Kalapos Éva

Szöveg: Kalapos Éva

A borítót tervezte: Weiler Péter

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., 2014

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Pásztor Csörgei Andrea

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-615-5385-52-0

Mindenki jól van (?)

– Tedd le a könyvet, gyorsan!

Ákos sürgető suttogására felemeltem a fejem. Ez a mondat néhány hónappal ezelőtt még tuti, hogy Áginak szólt volna, de most nekem, akit a matekóra vitathatatlan szépségei sem tudtak eltántorítani a Futótűz olvasásától. Nagy tanár úr persze üvöltött volna, mint a sakál, ha észreveszi a combomon egyensúlyozott vaskos kötetet, ezért egy mozdulattal belöktem a padba, és az asztalra könyököltem.

– Tehát a vektorok elhelyezkedése egymáshoz képest… Fellegi nem ül úgy, mintha kocsmában lenne… – hallottam a tanár hangját, miközben elhaladt mellettem, és egy gyöngédnek nem nevezhető mozdulattal meglökte az alkaromat, amin a fejemet támasztottam, mire az állam nagyot koccant a pad tetején. Az osztály röhögésben tört ki, Ákos felhorkant, Ági elmosolyodott – az egyetlen, aki nem találta ezt viccesnek, természetesen a mögöttem ülő, fekete hajú szépség volt. Zsani felháborodva nézett Nagyra, és megköszörülte a torkát.

– Elnézést, tanár úr, de hogy gondolta ezt? Le is haraphatta volna a nyelvét, vagy ilyesmi – fújtatott, mire a többiek persze még jobban röhögtek, én pedig, bármennyire is jólesett, hogy kiáll mellettem, sajgó állal azt kívántam, bár befogná a száját. Nagy pillantásra sem méltatta Zsanit, csupán foghegyről vetette oda:

– Ha rám hallgat, Lőrincz, inkább Fellegit oktassa ki, hogy kell rendesen ülni egy tanórán. Felleginél pedig meg ne lássak még egyszer könyvet a pad alatt, mert igazolatlan órát adok.

Szóval mégis észrevette, a francba.

– Talán ha a tanár úr megpróbálna egy kicsit érdekesebb órát tartani, Flóra se olvasna. – Zsani hangja kristálytisztán csengett, és mindenki megdermedt tőle. Ákos és Ági kikerekedett szemmel néztek rám, mintha én tehetnék az egészről, pedig Zsaninak aztán nincs szüksége bátorításra, ha valami mondanivalója van. A tanár is megdöbbent egy pillanatra, és végre Zsani szemébe nézett, de gyorsan összeszedte magát.

– Mélyen elszomorít, hogy a vektorokkal nem tudom lekötni Fellegi érdeklődését. Magának teljesen igaza van, izgalmasabb feladatokat kell adnom önöknek – mondta gúnyosan. Jaj, ne! Régebben ismerem ezt a hangot, mint Zsani, és tudtam, mi következik. – Legyenek szívesek elővenni egy lapot, és rögtön ki is találunk valamit.

Az osztály egy emberként nyögött fel.

– Ne már, komolyan tetszik gondolni? – rebegte Ákos elkínzottan. – Most miért kell ezért mindenkinek szívnia?!

– Pásztor órához nem illő kifejezései miatt a röpdolgozat egy kérdéssel hosszabb lesz, és minden további hozzászólás ugyanilyen eredménnyel jár – felelte Nagy, és anélkül, hogy még egyszer ránk pillantott volna, a táblához ment, és írni kezdte a kérdéseket. Ezek után persze mindannyian eldugultunk, csak Zsani FB-falát lepték el a „kabbe” típusú posztok pillanatok alatt. Neki is lelkifurdalása volt egy kicsit, ezért az óra további részében egy csomó embernek eljuttatta cetlin a megoldásokat, de a legtöbben még ahhoz is hülyének bizonyultak, hogy simán lekopizzák őket. Én is bénáztam, mert be voltam tojva, és egy matek pipa aztán tényleg nem hiányzott, de közben meg is melegedett a szívem: ez a kis partizánakció megint rávilágított, hogy volt értelme megalakítani a D.A.C.-ot, mert minden helyzetben egymás mellett vagyunk. Nos igen, még akkor is, ha ez néha több kárt okoz, mint hasznot.

Hm, a D.A.C. …azt hiszem, nyugodt szívvel mondhatom, hogy kiálltuk a tűzpróbát. Mióta Zsani bulimiája kiderült, egy csomószor kerültünk már hülye helyzetekbe, és mindig találtunk megoldást. Mert persze az, hogy nemrég hirtelen minden olyan rózsaszín lett, nem tartott sokáig. Ákost és Ágit például már a nevükön szólítja az Állatkert pénztárosa, de még mindig nem történt köztük semmi, és Ági, bármennyire is igyekszik tartani magát, egyre letörtebb, Ákosból meg persze nem lehet kiszedni semmit. Zsani nemrég összeveszett a pszichológussal, szerinte azért, mert baromságokat beszélt, szerintem viszont nagyon is jó helyre nyúlt, csak Zsani nem tudott szembenézni bizonyos dolgokkal, szóval a lényeg, hogy két hete nem volt nála, és ez kezd kicsit aggasztani bennünket. Ginny egyik fakultációról a másikra rohan, aztán száguld haza segíteni az anyukájának, szóval alig látjuk, és mindig hullafáradt, de azt állítja, neki ez így jó, meg is halna az unalomtól, ha nem pöröghetne. És hogy nálam mi a helyzet? Márkkal egyelőre minden oké, találkozgatunk, maratoni csókcsatákat vívunk, bár kicsit fura, hogy telefonon sosem tudom elérni. Órákon át skype-olunk, sokszor rám ír FB-on is, de a telefont felvenni mintha meghaladná a képességeit. Igyekszem nem görcsölni ezen, ami azért nem olyan egyszerű, ha belegondolok, hogy még mindig tartja a kapcsolatot a volt csajával. Oké, együtt voltak egy csomó ideig, meg minden, de nem kéne azért lassan elengedniük egymást? Persze nem merem felhozni a témát, hiszen mégiscsak én vagyok az új szereplő a filmben, de meddig lehet ilyenkor megértő az ember, és mikortól jogos hisztizni? A D.A.C. megbízásából Zsani már puhatolózott Gabe-nél (aki jó haver módjára nyilván nem árult el semmit, hiába veszekedett vele), Ginny pedig megpróbálta kiszedni az unokatesójából, hogy mi a helyzet Márkkal, Ani viszont csak annyit mondott, hogy „búcsúzkodnak”. Aha, és ez mégis mi a frászt jelent??

Otthon is furcsa a helyzet. Geri két hét után nagy nehezen hazajött, szóval kitörhetett volna a boldogság, de Apu kezdeti lelkesedése eléggé lelohadt, bár mostanában azért többet van velünk, és tudom, hogy a maga módján tényleg igyekszik. Ennek ellenére sejtettem, hogy Zsaninak végül mégis igaza lesz, és nem fogják sokáig lekötni az öcsém youtube-videói meg az én hülye kis drámáim, de azt reméltem, ennél kicsit tovább bírja majd. Most már elég gyakran vacsizunk együtt, ami tök jó, de a beszélgetések kezdenek megint elmaradni, vacsora után mindenki eltűnik a szobájában, csak mi megyünk át néha egymáshoz Gerivel filmet nézni. Ilyenkor persze egy szó sem esik Apuról meg az egész helyzetről, úgyis tudjuk, mire gondol a másik. A D.A.C. válságstábot tartott az ügyben, és a srácok iszonyú rendesek voltak: átjöttek hozzánk Activityzni, és megpróbálták Aput is bevonni, de ő a melójára hivatkozva kimentette magát, ugyanúgy, mint akkor, amikor Zsani felajánlotta, hogy menjünk át hozzájuk egyik este. Nem akarunk zavarni, Zsani szüleinek is biztos sok dolga van, felelte Apu, de annyit legalább elértünk, hogy telón már beszélt Zsani mamájával, szóval ha begináznak és elrabolnak minket, legalább tudja, kinek kell szólnia. Néha azon gondolkodom, milyen gyenge kis próbálkozásaink vannak, hogy felhívjuk magunkra a figyelmet, és ez csoportosan sem kevésbé szánalmas, mint egyedül (sőt), de akkor is könnyebbség, hogy ott vagyunk egymásnak. Mert alapvetően erről szól a D.A.C.: amikor egyikünk rosszkedvű (és valaki mindig az), megpróbáljuk a hajánál fogva kirángatni belőle, legközelebb pedig majd ő teszi velünk ugyanezt. Ha pedig valódi baj van, segítünk. Ja, és majdnem elfelejtettem a legfontosabbat: minden titkunkat megosztjuk egymással.

Ööö, azaz majdnem mindet. Egyetlen olyan dolog van, amibe nem avattam be a D.A.C.-osokat, és bármennyire imádom őket, nem is tervezem. Sőt, igyekszem kiverni a fejemből az egész ügyet, ami nem könnyű, mivel a főszereplőjével nap mint nap összefutok. Totál véletlenül kezdődött egy hónappal ezelőtt a büfénél.

Az első dolog, ami átfutott az agyamon, amikor megláttam – a nyilvánvaló pánik mellett –, hogy Halász Dani tavaly év elején még totál nem így nézett ki. De mi annyira más rajta? A szeme ugyanolyan éjfekete (mindig elcsodálkozom, hogy létezik ennyire sötét szemszín), a bőre fehér, a haja viszont, ami régebben csapzottan lógott, most rendezetten simul a fejére. Még mindig hosszú, de be van lőve, bár amennyire én látom, nincs rajta egy csepp zselé sem, mégis tökéletesen áll. Biztos vastag szálú… na jó, azért ennyire nem néztem ám meg, csak a haj a vesszőparipám, mivel az enyém eléggé semmilyen. Szóval a frizkója jó, meg talán a ruhái is eggyel kevésbé cikik, mint anno, bár már akkor se értettem, mi olyan bonyolult a farmer-póló kombón, mert ő ezek helyett akkor még idióta zsebes nacikat és ócska pulóvereket hordott. Mostanra áttért a lazább stílusra, és tök érdekes, hogy a pólóihoz zakót visel. (Ami azt illeti, ez menő.) Titokzatossá teszi, bár neki a misztikumért amúgy sem kell a szomszédba mennie. Sosem tudtam rájönni, mi jár a fejében, és ahogy a büfé előtt rám nézett, megint nem lettem okosabb. Csak bámultam, mint egy gyogyós, és próbáltam magamhoz térni.

– Én… ööö… te… – böktem ki végül épületesen, mire lassan elvigyorodott.

– Azt akarod kérdezni, mit keresek itt? – tudakolta, és lazán nekitámaszkodott a büfé üvegfalának. – Visszajöttem. Tudod, hogy csak egy évre szólt a csereprogram.

– Tényleg? – Megint az egyszavas mondatok, remek. Direkt nem néztem Zsanira, de éreztem, hogy csak úgy süt belőle a kíváncsiság. Mondanom kell valamit, nehogy később rám szálljon (á, hiú remény). Felé fordultam, és hadarni kezdtem. – Tudod, Dani is ide járt régebben, csak aztán elment a suliból, mert… Szóval egy évet külföldön töltött, de ezek szerint most, uh, visszajött.

– Igen, hallottam. – Zsani gyönyörű mosolyt villantott a srácra, aki viszonozta ezt, aztán ellökte magát a faltól.

– Mennem kell, hölgyeim, vár a cappuccinóm – mondta, és megint rám emelte azt a hangyányit mindig ironikus, kifürkészhetetlen tekintetét. – Jó volt látni. Biztos összefutunk még.

– Aha – nyögtem ki, és ahogy megéreztem a szabadulás lehetőségét, végre újra meg bírtam mozdulni. Karon ragadtam Zsanit, és nyugalmat erőltetve magamra szó szerint elrángattam onnan.

– De hát nem akartál volna kávét? – kérdezte döbbenten, mire megtorpantam.

– Ja, a kávé… ööö… menjünk az automatához, jó? Meghívlak.

– Ott borzasztó – tiltakozott, de aztán megadóan hagyta, hogy továbbvonszoljam. Az aulában álló leharcolt automata tényleg bűn rossz kávét ad, és ahhoz képest drága is, de nem volt az az isten, hogy én most visszamenjek a büféhez. Megvettük az italokat, és éppen indultam volna a terem felé, amikor Zsani megállított, lehuppant az egyik padra, és kérdően rám nézett.

– Elmondanád, miért isszuk ezt a löttyöt rendes kávé helyett? És nem veszem be, hogy azért, mert a büfénél sor van. Ki ez a srác???

– Senki, nem bírtam igazán, amikor ide járt, ennyi. Nem akartam, hogy ránk szálljon. – Próbáltam olyan közönyös lenni, amennyire csak tudtam, de a dadogós magánszámom után persze nem tudtam átverni Zsanit.

– Ennyi? Hogy szar fej volt? – húzta fel a szemöldökét kétkedően.

– Ennyi – győzködtem. – De nem kicsit volt szar fej, érted? Ilyen mindenféle… hülye dolgai voltak. Beszólt embereknek, meg… verekedett is, meg bunkó volt a csajokkal… – Nyomorultul éreztem magam, miközben Dani elképzelt bűneit soroltam, amiket természetesen sose követett el, de tényleg azt akartam, hogy Zsani leszálljon rólam. – Mindenki tökre megkönnyebbült, amikor elhúzott.

– Ezek miatt küldték el a szülei?

– Igen… – Felrémlett az emlék, ahogy Dani visszanéz rám a suliajtóból, de erőszakkal elhessegettem, és határozottan Zsani szemébe fúrtam a pillantásomat (azt olvastam valahol, úgy kell jól hazudni, hogy közben mélyen a szemébe nézel valakinek, mert a hazugok általában kerülik a másik ember tekintetét). Ő néhány másodpercig komoran visszanézett rám, aztán vállat vont, és felsóhajtott.

– Na jó, húzzunk vissza a terembe, mindjárt vége a szünetnek.

Nem hittem, hogy ennyiben hagyja a dolgot, de így történt, bár igaz, hogy megvolt a maga baja az elmúlt hetekben, és azért még nem annyira régen tűnt fel a színen a srác, aki amúgy alig mutatkozik azóta, csak a büfénél lehet vele néha összefutni, meg a kajáldában, de az aulában vagy a suliudvaron például sose látjuk. Pedig Ákosék majd megvesznek a kíváncsiságtól, mert Zsani annyit persze elkotyogott, hogy találkoztunk Danival, aki „irtó helyes srác”, és hogy én nem vagyok hajlandó egy szót se mesélni róla. Elmakogtam nekik is, amit Zsaninak, és bár ugyanúgy nem hittek nekem, de békén hagytak. Ez rendes tőlük; én aztán minden titkot tudni akarok, és addig ások, amíg meg nem találom, amit keresek, sokszor azzal sem törődve, hogy éppen fájdalmat okozok vele valakinek. A többiek, főleg Ginny gyakran leszúr ezért (már amennyire Ginny le tud szúrni valakit azon a lágy hangján, ami nagyjából olyan, mint Arwen Undómiel suttogása), és tényleg valami rossz beidegződés lehet, vagy túl sok Gyilkos elméket néztem, de most például az izgat iszonyúan, hogy mi a fene van már Ákosékkal. Mentségemre legyen mondva, hogy nem (csak) a kíváncsiság hajt: egyre kevésbé tetszik nekem, ahogy Ági napról napra sápad, meg úgy kell mosolyt erőltetnie az arcára, szóval lennie kell itt valaminek. És mit csinál ilyenkor egy vérbeli nyomozó? Megpróbál egyedül maradni a gyanúsítottal…

Ez nem volt egykönnyen kivitelezhető, mert Ági a tanítás befejeztével azonnal elhúzott, mintha csak sejtené, mire készülök. A másik célszemély szerencsére nem sietett, de még mindig ott volt Zsani, aki éppen azt tervezgette, hogy mit csinálunk délután – pedig én most Ákossal akartam beszélni, négyszemközt (hogy anélkül tehessem ki kínvallatásnak, hogy magamon érezném Zsani vádló tekintetét). Úgyhogy muszáj volt a barátnőm szavába vágnom.

– Figyi, nem baj, ha most inkább elkísérem Ákost? Már ezer éve ígért nekem néhány werkfilmet DVD-n, és ha nem követem hazáig, sose kapom meg őket.

Ákos döbbenten nézett fel, de rá se hederítettem. Majd később megmagyarázom neki, most először fájdalommentesen el kell távolítanom Zsanit.

– Most tényleg ki akarsz caplatni vele a gettóba? – húzta el a száját Zsani, mire Ákos sértődötten fújt egyet, én pedig bólintottam. Csak Zsani képes gettónak nevezni a főváros bizonyos részeit, konkrétan az összes olyat, ami pár utcányi távolságnál messzebb van a Duna-parttól, bár nyilván tudtam, hogy nagyrészt Ákost akarja froclizni, szóval megnyugtatóan a srác karjára tettem a kezem.

– Igen, elkísérem a gettóba, nyugi, van nálam gázspray, ha szükség lenne rá – feleltem, és meg sem várva Zsani válaszát, villámgyorsan megöleltem, aztán visszafordultam Ákoshoz. – Na menjünk, úgyse úszod meg.

A megjegyzéssel az állítólagos filmekre utaltam, de ahogy Ákos viszonozta a pillantásomat, tudtam, rég rájött, mire megy ki a játék, fura módon mégse igyekezett lelépni. A suli előtt elbúcsúztunk a látványos duzzogórohamot produkáló Zsanitól (tuti, hogy egy óra múlva már keresni fog skype-on), és olyan lassan, mint két benyugtatózott csiga, vánszorogni kezdtünk az álmosító délutáni szürkeségben. Hosszú másodpercekig egyikünk sem szólalt meg, aztán Ákos óvatosan rám pillantott.

– Werkfilmek? – kérdezte gúnyosan, mire elhúztam a szám.

– Oké, bocs, de mit mondjak neki, hogy beszélnem kell veled? Jönni akart volna.

– Az tuti – emelte a szemét az ég felé, aztán megköszörülte a torkát. Zavarban van. – És mi az a hatalmas titok, amit nem hallhatott?

– Figyelj… – Hirtelen hülyén éreztem magam, hogy számon kérek rajta valamit, amihez tényleg semmi közöm, de aztán újra megjelent előttem Ági szomorú arca, mire összeszedtem magam. – Most mi van Ágival?

– Éééés… bingó! – csapta össze a tenyerét Ákos, és játékosan meghúzta a fülemet. – Fogadni mertem volna, hogy ezzel akarsz előhozakodni.

– Mert te egy szót se szólsz, neki is mintha bevarrták volna a száját, mit kezdjek két kis kukával? – motyogtam sértődötten, és megdörzsöltem a fülcimpámat. – Komolyan, basszus, olyan búval bélelt már napok óta, hogy az ijesztő.

– Elhiszed, ha azt mondom, én se tudom, mi baja? – nézett rám tanácstalanul, és számomra azonnal világos lett, hogy tényleg nem tudja. – A múlt hétvégén is voltunk Állatkertben, meg előtte is…

– Jesszus, neked bérleted van oda?! – torpantam meg, és mérgesen szembefordultam vele. – Nem tudnál kitalálni valami izgibbet?

– De mit? – Hirtelen annyira elveszettnek tűnt, hogy megsajnáltam. – Tudod, hogy nem vagyok egy randiguru. Utálom az egészet, azt se tudom, hogy kell.

– Mit tudom én, vidd el moziba! A filmeket csak szereti!

– De ott nem lehet beszélgetni! – vetette ellen, mire felsóhajtottam.

– Hát majd beszélgettek utána, egy jó filmről órákig lehet csacsogni.

– Jó, oké. – Mostanra odaértünk a trolimegállóhoz, ahonnan Ákos trolija indult, mire felhúzott szemöldökkel nézett rám. – Most tényleg haza akarsz kísérni?

– Isten őrizz, a gettóba? – vágtam rá, aztán kipukkadt belőlem a röhögés, mert bosszúból csipkedni kezdte a derekamat. – Hagyd már abba, te hülye, inkább azt találd ki, hogy lesz belőled Will Smith.

– Az sehogy, nem stimmel a bőrszín, bár a gettó szerintetek igen – húzta el a száját, és zavartan a hajába túrt. – A fene egye meg! Nem tudok vele mit kezdeni, érted?

– Hogyhogy?

– Ő nem egy átlagos lány – kezdett bele, aztán mikor rájött, mit mondott, fülig vörösödött. – Úgy értem… Okos, tudod? Nem vihetem el valami gagyi vígjátékra, nem foghatom meg a kezét vagy smárolhatom le a sötétben, mert ő olyan… Izé, tiszta. Na jó, ez rémesen hangzott.

– Nem, értelek – vágtam közbe, és rájöttem, hogy valóban értem. Baromi nehéz helyzetben van: Ági egy komoly, iszonyúan művelt lány, akinek még sosem volt pasija, és abszolút nem kötik le azok a dolgok, amik a legtöbb csajt – ezzel szemben Ákos a könnyű prédához van szokva, egy kis mozi, tipitapi, csókolózás, szóval anélkül ér célhoz, hogy különösebben strapálnia kellene magát. Fel van adva neki a lecke, gondoltam, és képtelen voltam elrejteni a vigyoromat.

– Most mégis mi olyan rohadt vicces?! – csattant fel, és dühösen pillantott rám. – Minek kérdezted, ha utána kiröhögsz?

– Nem röhöglek ki, csak… na jó, egy kicsit – csitítottam. – Attól, hogy egy lány nem hullik rögtön a karodba, csak értékesebb lesz, nem? Találj ki valami különlegeset, de az ég szerelmére, nehogy fókashow-ra vidd, mert kinyírlak!

– A fókákat csak tavasszal engedik ki, és különben is csak Nyíregyházán van… – kezdte mogorván, mire még szélesebben elvigyorodtam, úgyhogy gyorsan visszatért az alaptémához. – Különlegeset? Mit? Egyfolytában az az érzésem, hogy tudom is én, kiállításra kéne vinnem, vagy ilyesmi.

– Várj – néztem rá gyanakodva. – Te kommunikálod felé valahogy ezt az egészet? Mármint, hogy nem tudod, mihez kezdj a helyzettel?

– Hogy érted? – kérdezett vissza zavartan, mire a kezembe temettem az arcom.

– A francba… Azt gondolja, hogy nem érdekel téged igazán. Ezért van annyira kiborulva. Nem tudja, hogy csak bénázol, azt hiszi, hidegen hagy téged, és csak jófejségből hívod el. Remélem, azt azért nem hiszi, hogy sajnálod!

– Hogy hagyna már hidegen, lassan belezakkanok ebbe az egészbe – roskadt le a trolimegálló padjára Ákos, és utánanézett egy újabb busznak, ami elhúzott előttünk (már legalább a harmadik volt). – El se hinnéd, milyen hülyén érzem magam. Én nem vagyok okos, Flo. Egy vicces srác vagyok, akinek jól állnak az élénk színek, ennyi.

– Aki azt hiszi, hogy jól állnak neki az élénk színek – szúrtam közbe gonosz kis mosollyal, de leintett.

– Ne már, így is kivagyok. Van is valami ötleted, vagy csak szemétkedni akartál?

– Bocsi – huppantam le mellé, és a tenyerembe támasztottam az államat (a matekórán történtek után most már azért is így fogok ülni, ha csak tehetem). Az a baj, hogy én sem ismerem jobban Ágit, mint ő, olyan kis magának való, egyszerűen gőzöm sincs, hogy… Várjunk csak! Felkaptam a fejem, és lelkesen megragadtam Ákos karját. – A Könyvvásár!

– Milyen Könyvvásár? – ráncolta a homlokát, én meg áldottam az eszemet, hogy mégis visszajelöltem a suli reglapját, mert az én ismerőseim aztán tuti nem osztottak volna meg egy ilyen eseményt.

– Kábé egy hét múlva lesz egy tök nagy könyvvásár, most nem tudom pontosan, melyik nap, de majd átküldöm… A Sportcsarnokban, ha jól emlékszem. Ezennel ünnepélyesen megígérem neked, hogy leharapom a nyelvem, ha ettől nem fog elájulni!

– Szuper, akkor mindenképp jól járok – jegyezte meg csúfondárosan, aztán elkomolyodott az arca. – Köszi, cica. Nyomi vagyok az ilyesmihez.

– Nincs mit, a fő profilom a lúzer srácok kiképzése – mosolyodtam el, és egy puszit nyomtam az arcára. – Amúgy ne szállj el nagyon, miatta is csinálom, nem bírom nézni azt a bús képét.

– Egy angyal vagy. Flo, figyelj… tudom, hogy D.A.C., meg minden, de lehetne, hogy nem terjeszted ezt az infót? – kérdezte, én pedig megértettem, hogy most tényleg jobb, ha tartom a szám, mert ez fontos neki. Bólintottam, mire végre igazi mosoly fénylett föl az arcán.

– Kösz – biccentett hálásan, én meg szigorúan felemeltem a mutatóujjam.

– De ha elbénázod, megtéplek.

– Oké, oké – nevetett. A sarkon éppen most kanyarodott be kábé az ötödik busz, ő pedig leugrott a padról. – Most már muszáj mennem, de tényleg nagyon kösz. Ez szerintem is be fog jönni.

– Ákos! – szóltam utána, mire visszafordult. Mélyen a szemébe néztem. – Nem vagy hülye, rendben? Komolyan mondom. Nagyon jó srác vagy, és megérdemled őt.

Az arca megint vörösre gyúlt. Csak bólintani tudott, aztán gyorsan elfordult, és felpattant a trolira. Láttam, hogy még jobban zavarba hoztam, de nem bántam meg, hogy kimondtam, mert igenis ezt gondolom róla. Aki nem okos, az vicces sem tud lenni, az meg, hogy nem osztályelső vagy könyvmoly, szerintem nem érdekel senkit, megkockáztatom, még Ágit sem. Majdnem teljesen biztos vagyok benne, hogy ez az egész feszkó csak Ákos fejében létezik, mert ha Ági egy magához hasonló papírhuszárt szeretett volna, a suliban aztán van belőlük bőven. Épphogy a laza, trendi, vagány srácokból van komoly hiány nálunk, ezért is volt nekünk például olyan őrült mázli, hogy találkoztunk Márkékkal… Éppen akkor, amikor ez átfutott az agyamon, a telefonom pittyent egyet a táskámban. Fél négy van, Márknak valószínűleg most ért véget az edzése. Hirtelen izgatott lettem. Hű, lehet, hogy ráér találkozni velem?? Már napok óta nem láttam, mert folyton edz meg tanul, ezért most villámgyorsan kikaptam a telót a táskámból, és megnyitottam az üzit, ami mindössze egyetlen szó volt:

Nyírfa?:)

Nyeltem egyet. A fenébe, ez azért mégsem egészen az, amire számítottam. Örülök, hogy tényleg találkozni akar, de nem lehetett volna, hogy most egy kicsit kettesben legyünk? Az utóbbi hetekben folyton a Nyírfában lógunk, ami alapvetően jó hely, és tökre hízelgő, hogy elvisz a barátai közé, de valljuk be, nem a legromantikusabb program egy bokszban összezsúfolódni tíz másik emberrel, és hallgatni, ahogy a srácok a kosárról, a hozzájuk tartozó csajok meg sulis pletykákról beszélnek, amikről persze én semmit se tudok, mert nem oda járok, ahová ők. Ha Zsani is ott van Gabe-bel, egy kicsit jobb a helyzet, de legtöbbször pont akkor lóg a pszichomókusnál vagy táncpróbán, úgyhogy többnyire csak gubbasztok ott, mint egy rakás szerencsétlenség. Persze irtó jó, amikor Márk néha odahajol hozzám és megcsókol, vagy megsimogatja a hajam, de ettől még elvesztegetett időnek érzem az egész Nyírfázást (nem beszélve arról, hogy rohadt messze is van, nem értem, miért nem mehetünk egy közelebbi helyre. Na jó, tudom: mert olcsó.). Mennyi mindent lehetne helyette csinálni, amihez nem kellenek a többiek: mozizni a szobámban, dumálni kettesben vagy mit tudom én, egy csomó dolgot. Kicsit zavar is, hogy ilyen keveset beszélgetünk, néha még az is eszembe jut, hogy talán nem is érdeklem igazán, sose kérdez semmit azon kívül, hogy „milyen volt a napod?”, amire az ember válaszol egy-két általános mondattal, és kész, nem faggat tovább. Én meg, hiába vagyok egyébként egy dumagép, mellette valahogy megkukulok, szinte meg se merek szólalni, ha nem kérdez, Zsani pedig baromi részvevő módon rendszeresen képen röhög emiatt. Neki aztán nincsenek ilyen gondjai, le se lehet lőni, ha Gabe a közelében van. Én biztos félnék ennyit locsogni, mert tuti azt hinném, untatom a másikat, de Gabe szemmel láthatóan issza minden szavát. Ahogy felszálltam a négyeshatosra a Nyugatinál, épp azon töprengtem, igazából mi a fene bajom van most, amikor látszólag minden szuper körülöttem, és van egy irtó jó pasim is, amikor a forgóban megláttam Danit.

Nem vett észre, úgyhogy most megtehettem azt, amire a röpke folyosói talik alkalmával nem volt lehetőségem: alaposan megszemlélhettem. Ugyanolyan cuccban volt, mint mindig (a zakója ma sötétzöld volt és kordbársonyból készült, fölötte pedig rendhagyó módon egy fekete bőrdzsekit viselt), és az a sok fekete haja félig eltakarta az arcát, ahogy előrehajolva elmélyülten az Ipod-ját nyomkodta. Nem állt nagyon messze tőlem, ezért igyekeztem gyorsan elfordulni, hogy ne vegyen észre, de ebben a pillanatban felemelte a fejét, és a tekintetünk találkozott.

Amióta visszajött, egyszer sem futottunk össze úgy, hogy mindketten egyedül lettünk volna, és hirtelen elöntött a páni félelem. Gőzöm se volt, mit mondok neki, ha most idejön és kérdőre von amiatt, ami annak idején történt, nem is bírtam gondolkodni rajta, csak azt éreztem, hogy most azonnal el kell szaladnom. Muszáj! A tömött villamoson ez nyilván nem volt kivitelezhető, a következő megálló is elég messze volt még, így csak bámultam rá rémülten, és nem lepett volna meg, ha szűkölő hangot kezdek hallani a saját torkomból. Ha elindul felém, én meghalok. Vagy legalábbis elájulok. Ez az, el kellene ájulni, de hogy a fenébe csináljam? Talán ha visszatartanám a levegőt…

Beletelt jó néhány percbe, mire leesett, hogy Dani meg sem mozdul. Nem kezdett furakodni a tömegben, még csak el sem mosolyodott, csak állt ott, és a tekintetét mélyen az enyémbe fúrta. A szemében most rengeteg gúny volt, mintha tökéletesen tudná, mi jár a fejemben, és meglepő módon egy csipetnyi szomorúság is. De miért szomorú?

A villamos végre begördült a Blahára (atyaég, három megállón keresztül meredtem rá reszketve, mint valami félőrült), én pedig villámgyorsan elkaptam róla a pillantásom, és nem törődve azzal, kit könyöklök oldalba, kitolakodtam a szerelvényből. Nem néztem hátra, nem láttam, leszállt-e ő is, de nagyon reméltem, hogy nem. Egyáltalán hová megy? De várjunk csak, mit érdekel ez engem egyáltalán? Semmi közöm hozzá.

Vajon miért nem szólt hozzám egy szót sem?

A Nyírfa szokás szerint tömve volt. Jártam már itt néhányszor Márk előtt is, ez a gimnazisták új kedvenc helye, mert fillérekbe kerül minden, vannak csocsóasztalok és elég kényelmes bokszok, na meg egy csomó ember. Én nem vagyok oda érte egyáltalán, és persze Ákos meg Ági sem, akiket csak egyszer hívtam el, de kábé egy óra kínos ücsörgés után villámgyorsan leléptek. Zsani elvan a hellyel, bár ő is sokat nyaggatja Gabe-et, hogy legyenek inkább kettesben, és ő rendszerint célt is ér a nyafogással. Ha nekem is menne, Márk meg én nem töltenénk az időt folyton ilyen kócerájokban, ezt meg már csak azért sem bírom túlságosan, mert annak idején voltam itt párszor Coryékkal is. Alig futott át az agyamon a gondolat, már meg is láttam őket: ott támasztották a falat az egyik csocsóasztal mellett, miközben a pasijaik játszottak, és az új cuccaik felett vihorásztak, amiket nyilván ma zsákmányoltak a plázában (suli helyett). Remek, úgy látszik, ez a szívmelengető találkozások napja. Ahogy elmentem mellettük, Cory szeme megvillant. Köszönni már ezer éve nem köszönnek, de még nem felejtettek el, az tuti. Cory nem is igyekezett úgy tenni, mintha nem látott volna, ehelyett odahajolt az egyik csocsózó sráchoz (amikor megfordult, láttam, hogy az aktuális pasija), átkarolta a derekát, és a fülébe súgott valamit. A fiú felnézett, egyenesen rám, és olyan megvetés volt a tekintetében, hogy hátrahőköltem.

Elöntött a szégyen. Hiába tudtam, hogy a régebben történtek miatt nem (csak) nekem kell szégyenkeznem, a pasinak Cory nyilván a saját verzióját adta elő. Remegve fordultam el tőlük, és még akkor is fura arcot vághattam, amikor odaértem a csapat asztalához, és odavetettem a társaságnak egy jókedvűnek szánt „sziasztok”-ot, mert Márk a homlokát ráncolva nézett rám.

– Hát veled meg mi történt? – kérdezte, és odahajolt, hogy megcsókoljon. Mmm… na, ez az, ami végképp le tudja nullázni az agyamat (kár, hogy az ilyen délutánokon ezt se visszük túlzásba). – Duzzogsz?

– Hideg van – vágtam rá, mert Daniról persze nem beszéltem neki, és nem is szeretnék, Coryék meg… Áh, inkább nem is gondolok rájuk. – Hol van a tavasz, amit megígértek?

– Ez már az, máris jóval melegebb van, mint a múlt héten. Mi van veled? Hisztis vagy? – vigyorodott el, átkarolta a derekamat, és közelebb húzott magához. Felsóhajtottam. Na igen, végül is igaza van, ez csak hiszti. Miért nem tudok egyszerűen örülni annak, hogy együtt vagyunk, minek foglalkozom hülyékkel? Az arcomra erőltettem egy halvány mosolyt, és megsimogattam a haját.

– Igen, egy kicsit, bocs. Mi újság?

– Holnap irodalom témazáró, előtte meg edzés, szóval nem maradhatok sokáig, ne haragudj – pillantott rám bűntudatosan, mire, ha lehet, még rosszabb kedvem lett. Ha tudta, hogy kevés időnk lesz, akkor minek kellett iderángatnia, miért nem tudott egyszer elém jönni, hogy egymással foglalkozhassunk egy kicsit?! Éreztem, hogy percről percre nő bennem a feszkó, ezért mélyet lélegeztem, és megvontam a vállam.

– Oké.

– Most haragszol.

– Nem, csak mi alig… Én… – Eldugultam, mert eszembe jutott, hogy hivatalosan még ki sem mondtuk, hogy egy pár vagyunk, szóval milyen jogon is pattognék itt neki? Egyelőre ott tartunk, hogy ő „búcsúzkodik” Anitól, bármit is jelentsen ez, közben meg velem randizgat. Oké, elhoz a haverjai közé, és itt úgy bánik velem, mint a csajával, de… Minden erőmmel azon voltam, hogy ne robbanjak, Márk pedig megcirógatta a kézfejemet.

– Zsani is itt van, csak épp a mosdóban.

– Már nem – csendült fel a barátnőm hangja a fejem fölött, engem pedig egy csapásra elöntött a megkönnyebbülés, pedig ahogy felnéztem, Zsani arca sem volt szívderítőbb az enyémnél. Csípőre tett kézzel, dühösen állt az asztal mellett, és Coryékra szegezte a tekintetét, akik éppen úgy röhögtek valamin, hogy majdnem belefulladtak a piájukba (sajnos csak majdnem). – Ez a te régi barátnőd egy bunkó! A pofám leszakad!

– Nem volt a barátnőm – feleltem csendesen, és odébb csúsztam, hogy le tudjon ülni. – Mi történt?

– Semmi, csak amikor elmentem mellettük, az a tahó pasija végigmért, mire ez a kis liba „véletlenül” meglökte a kezemet, amiben a limonádé volt – morogta bosszúsan, én pedig csak most vettem észre, hogy csurom víz a gyönyörű, fahéjszínű angórapulcsija és a sötétkék farmerja. – Komolyan mondom, óvoda. Te egyébként mit keresel itt? – fordult felém számon kérő arccal, de közben azért elmosolyodott. – Nem Lúzerkét pátyolgatod?

– Ákos már rég otthon van – nevettem el magam. Zsanival lenni, még ha éppen zsörtölődik is, mindig olyan, mintha hazaérnék. – És nem pátyolgattam, csak a werkfilmek miatt…

– Most komolyan megpróbálod nekem beadni, hogy neki megvannak azok a filmek, amik neked nem? Jaj, bébi! – Zsani lebiggyesztette a száját, és az égre emelte a tekintetét. – Ha lehet, ne vetíts, inkább mondd el, kitaláltatok-e valamit.

– Mire? – próbáltam adni a naivat, de aztán nem bírtam tovább, és elvigyorodtam. – Oké. De ha tudtad, miért akarok Ákossal menni, hogyhogy elengedtél minket?

– Mert vele akartál beszélni, kettesben – válaszolta, és egy szemernyi sértődöttség sem látszott rajta.

– De jönni szerettél volna, nem?

– Mindig alábecsültök, nyuszibogár – válaszolta, és megfricskázta az orromat. – Megvannak a magánügyeitek, még akkor is, ha átlátok rajtatok, mint sajtos szendvics a folpackon.

– Na, és Gabe hol van? – kérdeztem hirtelen, mert rájöttem, mi hiányzott az összképhez. Az az igazság, hogy nagyon bírom Zsani pasiját, tök ritka, hogy egy velünk egyidős srác őszintén ki tudja mutatni az érzéseit anélkül, hogy nevetségessé válna (szerintem Márk is ettől fél). Zsani rögtön elfeledkezett Ákos ügyéről, és melegen elmosolyodott.

– Nemsokára jön, csak haza kellett szaladnia suli után. Veled minden oké? – kérdezte, és a fejével Márk felé biccentett, aki már rég elfordult tőlünk, és élénk beszélgetésbe merült az egyik csapattársával, miközben a bal kezét azért végig a combomon nyugtatta. Furán éreztem magam, egyszerre kitüntetve és letojva, ami látszhatott is az arcomon, mert Zsani kíváncsian felhúzta a szemöldökét. – Meg kell mondjam, elég… zavartnak látszol. Jól vagy?

– Persze, csak… – próbáltam összeszedni a gondolataimat, mert tudtam, ha most nem nyerhetek pár másodpercet, csupán egy értelmetlen katyvasz fog kiömleni a számon. – Idefelé összefutottam Danival – böktem ki halkan. Zsani szeme felcsillant.

– Komolyan? Egyedül volt? És beszéltetek?

– Egyedül volt, de nem beszéltünk, sőt, oda se jött hozzám. A villamoson álltunk, én az üléseknél, ő meg a forgóban, és végig attól féltem, hogy odajön, de…

– Féltél? – csapott le a kifejezésre a barátnőm, mire rögtön átkozni kezdtem magam a lepcses számért, de már késő volt bármit visszaszívni.

– Jaj, nem… Mindegy, nem akartam volna bájologni vele ott a villamoson, és örültem, hogy nem jött oda, ennyi – próbáltam rövidre zárni a dolgot, de Zsani most nem engedett el olyan könnyen, mint a suliban. Ehelyett keresztbe fonta a karját, és szigorúan nézett rám.

– Kész vagyok tőled, esküszöm. Folyton papolsz, hogy így az igazság meg úgy az őszinteség, aztán tök egyértelműen a képembe hazudsz!

– Halkabban, jó? – néztem rá könyörgően, és Márk felé intettem, de ő szerencsére nem hallott semmit. Zsani megcsóválta a fejét.

– Előtte is titkolózol, ez remek. Minek csinálod ezt? Tényleg azt hiszed, hogy bármiért is elítélnélek? A barátom vagy, az a dolgom, hogy akkor is melletted álljak, ha mondjuk te meg ez a Dani gyerek kinyírtatok valakit, és elhantoltátok a suli kertjében. De úristen, de ugye nem…?

– Dehogyis, te hülye! – Ezen már muszáj volt röhögnöm, és Zsani sem bírta visszatartani a vigyorgást, de a tekintete azért komoly maradt, és egy percre sem engedte el az enyémet. – Hagyd abba, olyan képet vágsz, mint Hannibal Lecter.

– Mert sumákolást érzek, és ez a pasi baromi izgi… Na, jó, megtarthatod a kis titkodat, ha annyira fontos neked, de ha mindig ilyen szerencsétlenül fogsz kinézni, figyelmeztetlek, hogy közbeavatkozást indítványozok – vágta oda diadalmasan, mire elsápadtam. A közbeavatkozás módszerét az Így jártam anyátokkalból vettük, és elég kegyetlen eljárás: nagyjából az, amit én csináltam Zsanival a Valentin-bulin, amikor azt akartam, hogy bevallja a betegségét. Durva, ha az egész D.A.C. ott ül az ember előtt, és várja, hogy kivallja a titkát… Brr! Eddig még csak egyszer alkalmaztuk, amikor Ginny nem akarta elismerni, hogy halálra fáradt az otthoni ügyek miatt, és segítség kell neki. A sztorinak jó lett a vége, mert mindenki bedobta magát, hogy könnyítsünk a helyzetén, de a közbeavatkozás végén még így is kábé úgy ment haza, mint akit megkínoztak. Huhh, ezt tuti nem bírnám ki.

– Azt ne, légyszi! Felejtsük el az egészet, jó? Minden rendben – vetettem fel a fejem, kihúztam magam, és nagyot szusszantam. Zsani kétkedően szemlélte az arcomat, de szerencsére ebben a pillanatban befutott Gabe, a barátnőm pedig aprót sikkantott, és a nyakába ugrott. Úgy ölelték egymást, mintha ezer éve váltak volna el, pedig Gabe ma is elkísérte a suliig, ahogy minden áldott reggel. Egy pillanatra elszorult a szívem, mert Gabe-bel ellentétben Márk nem túl romantikus fajta, de ekkor felém fordult, és mintegy megcáfolva, amire gondoltam, hosszú csókot nyomott a számra.

– Mindjárt jövök, cica, kérsz valamit?

– Nem, még van kólám – emeltem fel az üveget, mire elmosolyodott.

– Melletted aztán nem megy csődbe az ember – kacsintott rám, még egyszer megszorította a kezemet, és elindult a pult irányába. Én üdvözöltem Gabe-et, és már éppen elő akartam venni a telómat, hogy szókeresőzzek, amíg visszajön (Zsaniék úgy egymásba voltak fonódva, hogy rájuk nem számíthattam), amikor megint meghallottam Cory visító nevetését. Hátrafordultam, de nem a karjára borulva vinnyogó Cory látványa döbbentett meg, hanem Márké, aki ott állt az asztaluk mellett – és Cory pasijával sutyorgott.

Mielőtt észrevette volna, hogy nézem, gyorsan visszafordultam, és zavartan próbáltam rendet tenni kavargó gondolataim között. Ezek szerint Cory, vagy legalábbis Cory pasija és Márk ismerik egymást, de honnan? A srác is sportoló lenne? Ugyanabba a suliba járnak? És ha igen, akkor is, mit akar Márk egy ilyen gyökértől? Irtó agresszív feje van, magas és kopasz, kábé annyira szimpatikus, mint Conan Stevens a Trónok harcában. Sokkal idősebbnek is látszik a koránál és Corynál is, mégis egymáson lógnak már hónapok óta, egy csomószor láttam, ahogy Cory meg a barátnői bepréselődnek a fiú kocsijába a suli előtt. Tiszta tinifilm: a gimnázium üdvöskéje és a rosszfiú – ha nem ismerném ezt a kis dögöt úgy, mint a tenyeremet, talán még félteném is, de persze nem szorul rá. Mi dolga lehet Márknak ezzel a pasival??

– Gabe – szóltam oda halkan, mire Gabe feje kibukkant Zsani fekete hajtömegéből, és a srác a szokásos, meleg mosolyával nézett rám.

– Mizu, Flo?

– Ki az a srác? – pillantottam hátra óvatosan. Márk időközben beállt a sorba a pult előtt, de még mindig a fiúval beszélgetett, aki most szemmel láthatóan idegesnek tűnt valamiért. Gabe odafordította a fejét, és rosszalló arcot vágott. Zsani is hátranézett, majd elfintorodott.

– Ide látszik, milyen gáz a pasi…

– Zsoltinak hívják, Béres Zsolti, és egy seggfej – mondta Gabe. – A sulinkba jár, végzős, pedig már van vagy húszéves, többször is járt egy-egy évfolyamot. Nem tudom, Márknak mi dolga vele.

– Köszi. – Elcsüggedtem. Ha Gabe nem tudja, nem tudja senki, mert Márk szerint ők mindent elmondanak egymásnak. Gabe egypár pillanatig még gyanakodva bámulta a feszülten magyarázó Zsoltit és a csípőre tett kézzel álló, lehajtott fejű Márkot, aztán vállat vont.

– Majd megkérdem tőle, mi a téma – fordult vissza, és megnyugtatóan megpaskolta a kézfejemet. – Nyugi, Márk nem hülye, nem kezd egy ilyen Béres-félével, ha nincs komoly oka rá. Lehet, hogy csak…

– Csak? – vágtam közbe, mire Gabe szava elakadt. Hát ez az: Márknak és ennek a Zsoltinak semmilyen közös pontja nincs, mégis olyan meghitten susmorognak ott, mintha a legjobb barátok lennének (na jó, azért annyira nem). Gabe felsóhajtott.

– Gőzöm sincs, de bízz benne egy kicsit, oké?

– Oké – suttogtam, mert éreztem, hogy nem feszíthetem tovább a húrt, nem verhetem itt magam Márk legjobb barátjának csak azért, mert történetesen jó fej, és nem koptat le azonnal. Zsani és Gabe újra összegabalyodott, én pedig a tollammal az asztallapot karistolgatva vártam Márk visszatértét, aki néhány perc múlva meg is jelent, és ledobta magát mellém.

– Hoztam neked még egy kólát, hátha – tette elém az italt, aztán olyan szorosan ölelt magához, hogy egy pillanatra nem kaptam levegőt. – Örülök, hogy itt vagy.

– Én is – feleltem, de többet nem mondhattam, mert megint megcsókolt. Ettől hirtelen minden gonosz és kíváncsi kis hang elhalkult a fejemben, mindkét karommal átöleltem, magamhoz szorítottam, és mélyen beszívtam az illatát.