MONICA MURPHY

Második esély pasi

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Monica Murphy: Second Chance Boyfriend

Fordította

SZABÓ OLIMPIA

Családomnak, amiért elviselik, hogy állandóan a számítógép előtt ülök – köszönöm, hogy szerettek és támogattok. Ti vagytok számomra a világ.

„Becsukhatod a szemedet, ha bizonyos dolgokat nem akarsz látni, de a szívedet nem csukhatod be, ha bizonyos dolgokat nem akarsz érezni.”

Johnny Depp

Csináltak már olyan hihetetlen ostobaságot, hogy sötét, súlyos felhőként lebegett a fejük fölött a lelkifurdalás és a megbánás? Elhomályosította a józan ítélőképességüket, és addig emésztette a lelküket, amíg nem láttak és nem hallottak, és semmi másra nem tudtak gondolni?

Én igen. Sok olyan dolgot csináltam, amit megbántam, ami bűntudattal tölt el. De a legeslegrosszabbat tegnap követtem el.

Otthagytam az ágyban egyedül, meztelenül azt a lányt, akit szeretek. Mint valami macsó seggfej, aki szexel egy csajjal, azután olajra lép – ez vagyok én. Ez lett belőlem.

Illetve nem egészen. Szeretem a lányt, akit otthagytam egyedül, meztelenül az ágyában. Csak éppen nem érdemlem meg.

És ezt tudom.

Első fejezet

Néha csak azért kell egyedül lenned, hogy tudd, még képes vagy rá.

Ismeretlen

Fable

Két hónapja. Két rémes hónapja nem találkoztam vele, nem is hallottam felőle. Ki a fene képes ilyet csinálni egy másik emberrel? Ki az, aki eltölt valakivel két hihetetlenül intenzív hetet, feltárja neki a legintimebb gondolatait, a legvadabb, legsötétebb titkait, szexel vele – de most leírhatatlan, falrengető szexre gondoljanak –, hagy egy üzenetet, hogy szeretlek, azután lelép? Mindjárt megmondom én, hogy ki az.

Drew majd jól tökön rúglak, amikor legközelebb találkozunk Callahan.

Továbbléptem. Illetve ezt mondogatom magamnak. De az élet nem áll meg, csak mert a szívem megállt, úgyhogy teszem a dolgomat. Egészen sokáig kihúztam a háromezer dollárral, amit azzal kerestem, hogy egy héten keresztül eljátszottam, én vagyok ennek a szarházinak a barátnője. Még maradt is belőle valamennyi a takarékszámlámon. Vettem belőle pár menő karácsonyi ajándékot Owennek, az öcsémnek. És anyámat is megleptem valamivel a szeretet ünnepén.

Ő viszont nem vett nekünk semmit. Semmit az égvilágon. Owen az iskolai kézműves-foglalkozáson csinált nekem egy kisebb tálkát. Nagyon büszke volt rá, amikor odaadta. Egy kicsit zavarba is jött, főleg amikor nagy felhajtást csaptam körülötte. Becsomagolta vidám karácsonyi csomagolópapírba, meg minden. Nagyon meghatódtam, hogy vette a fáradságot, és saját kezűleg gyártott nekem valamit. A tálka a komódomon áll, a fülbevalóimat tartom benne.

Legalább egyvalakinek fontos vagyok, értik?

Anyának nem adott semmit. És ez – amilyen gonosz kis boszorkány vagyok – végtelenül hízelgett nekem.

Január állítólag a gyógyulás ideje. Új év, új célok, fogadalmak, nevezzük, ahogy akarjuk, amikor az embernek teli kellene lennie várakozással, amiért hatalmas, ismeretlen lehetőségek várnak rá. Igyekeztem pozitív hozzáállást tanúsítani, amikor beköszöntött az új esztendő, mégis bőgtem. Az óra elütötte az éjfélt, én meg ott voltam tök egyedül, és patakzott a könny a szememből, miközben bámultam a tévében, ahogy leereszkedik a kristálygömb a Times Square-en. Szánalmas, magányos lány voltam, aki telesírja a párnáját, mert hiányzik neki a pasi, akit szeret.

Eltelt már a hónap java része, és nagyjából megvagyok. Tegnap este azonban belém hasított a felismerés. Ahelyett, hogy rettegve várok minden újabb napot, ki kellene élveznem őket. El kellene gondolkodnom rajta, hogy mihez akarok kezdeni az életben, azután nekiállni megvalósítani. Ha tudnék, elmennék innen, de nem hagyhatom magára Owent. El sem tudom képzelni, mi lenne vele nélkülem, de nem is akarom megtudni.

Úgyhogy maradok. Megfogadom, hogy kihozom a legtöbbet ebből az életből is, amit most vagyok kénytelen élni. Torkig vagyok a nyomorral.

Torkig vagyok az önsajnálatban való dagonyázással. Torkig vagyok azzal, hogy a legszívesebben megráznám anyámat, hogy eszébe jusson végre, van két gyereke, akikkel nem ártana foglalkoznia egy kicsit. Ó, és az is, hogy keríthetne magának valami munkát. Ne abban merüljön már ki az élete, hogy álló nap alszik, aztán álló éjszaka mulat Lúzer Larryvel.

És torkig vagyok azzal is, hogy egy gyönyörűséges, de elcseszett pasi után siránkozom, aki ott kísért a gondolataimban, akárhová megyek.

Igen, legfőképpen ezzel vagyok torkig.

Kitörlöm az agyamból a csüggeteg gondolatokat, és odamegyek a bokszhoz, ahol egy vendég várja, hogy fölvegyem a rendelését. Néhány perccel ezelőtt jött be, magas férfi, gyors mozgású, és túl jól van öltözve azokhoz képest, akik egy átlagos csütörtök délután a La Salle-ba járnak. Éjszaka egy tűt sem lehet itt leejteni, zsúfolásig megtelik a hely egyetemistákkal, akik eszméletlenre isszák magukat. Na de napközben? Leginkább szerencsétlen alakok jönnek, akiknek nincs hová menniük, és néhanapján ebédelni is betéved valaki. A burger egész tűrhető itt, az idevonz pár embert.

– Mivel szolgálhatok? – kérdezem, amikor megállok az asztal előtt, lehajtott fejjel lapozva a jegyzettömbömön.

– Esetleg a figyelmeddel?

Erre a kérdésre – hú, milyen bársonyosan mély hang – már fölpillantok a jegyzettömbről.

A legkékebb szempárba nézek, amelyet valaha láttam. Még Drew-énál is kékebb, ha ez lehetséges.

– Öö, elnézést. – Óvatosan rámosolygok. Ettől a férfitól azonnal belém száll az idegesség. Naaaagyon jóképű. Több mint gyönyörűséges, sötétszőke haja a homlokába hullik, az arcberendezése klasszikus. Erős áll, kiugró járomcsont, egyenes vágású orr – mint aki egy óriásplakátról lépett le. – Választottál már?

Elmosolyodik, feltárva egyenletes, fehér fogait, én pedig becsukom a számat, nehogy véletlenül tátva maradjon. Fogalmam sem volt róla, hogy egy férfi ilyen gyönyörű lehet. Mármint Drew is gyönyörű – ezt elismerhetem, még akkor is, ha baromi pipa vagyok rá. De ez a pasas… a nyomába sem érhet senki. Túlságosan tökéletes az arca.

– Egy Pale Ale-t kérek. – Állával az elrongyolódott étlap felé int, amely előtte hever az asztalon. – Az előételek közül mit javasolnál?

Ezt nem gondolhatja komolyan. Fajom emez ideális hím példányának a burgeren kívül semmiféle ételt nem javasolnék, amit a La Salle-ban szolgálnak föl. Isten őrizzen, még baja esik tőle.

– Mihez volna kedved? – kérdezem erőtlen hangon.

Szemöldökét felvonva kézbe veszi az étlapot, végigfutja, majd rám emeli a tekintetét. – Nachos?

Megrázom a fejemet.

– A marhahúst soha nem sütik át rendesen. – Fogalmazhatnék úgy is, hogy belül rózsaszínű marad. Eléggé undorító.

– Héjában sült burgonya? – Összehúzza a szemét.

Válaszul én is összehúzom a magamét.

– Az annyira kilencvenes évekbeli, nem gondolod?

– És a csirkeszárny Buffalo módra?

– Ha arra vágysz, hogy folyamatosan lángoljon a szád… Hallgass ide. – Körülpillantok, nincs-e valaki – nevezetesen a főnököm – a közelben. – Ha ebédelni akarsz, van egy kávéház innen nem messze az utcában. Szuper szendvicseik vannak.

Elneveti magát, és megcsóválja a fejét. Elborít a telt, rezgő hang, fölmelegíti a bőrömet, de nyomában rögtön ott egy nagy adag gyanakvás. Nem szokásom így reagálni férfiakra. Az egyetlen kivétel, aki ilyen reakciót tud kiváltani belőlem, az Drew. Ő pedig nincs itt… Akkor meg miért vagyok még mindig annyira elakadva vele?

Talán mert még mindig bele vagy esve, mint ló a gödörbe?

A legkevésbé alkalmas pillanatban előtolakodó gondolatokat az agyam egy hátsó zugába száműzöm.

– Tetszik az őszinteséged – mondja a férfi, és végigmér hűvös kék szemével. – Akkor csak egy sört kérek.

– Okos döntés. – Bólintok. – Máris hozom.

Elindulok hátra, belépek a pult mögé, és ahogy magamhoz veszek egy üveg Pale Ale-t, fölpillantok. Észreveszem, hogy a férfi engem néz. És nem is fordítja el a tekintetét, amitől kínosan érzem magam. Nem úgy bámul rám, mint egy perverz, hanem csak… mint aki nagyon kíváncsi.

Zavarba hoz.

Fölhorgad bennem egy kis harag. Talán valami láthatatlan tábla lóg a nyakamban, amin az áll, hogy „Hé, könnyűvérű vagyok”? Pedig nem vagyok az. Jó, elkövettem néhány hibát, rossz helyen kerestem a figyelmet, de arról nincs szó, hogy kilóg a csöcsöm a ruhámból vagy a seggem a szoknyám alól. Nem riszálom direkt a csípőmet, nem nyomom ki a mellem, ahogy annyi lánytól látom.

Akkor meg miért van, hogy ahány pasival csak találkozom, mindegyik mintha szégyenérzet nélkül méregetne, akár egy darab húst?

Úgy döntök, hogy elegem van ebből a bunkó viselkedésből. Visszamegyek az asztalához, és hangos koppanással leteszem elé a sörösüveget. Éppen fordulnék, hogy szó nélkül otthagyjam – dugja föl magának az aprót –, amikor megkérdezi: – Hogy hívnak?

Hátrapillantok a vállam fölött.

– Mit érdekel az téged? – Ó, mennyi eszem van! Ha nagyon magamra haragítom a pasast, simán ki is rúghatnak miatta. Nem értem, mi ütött belém.

Majdnem olyan reménytelen vagyok, mint az anyám. Ő elszabotálta a munkáját azzal, hogy ivott, és minősíthetetlenül viselkedett. De nekem legalább csak a rémes viselkedést lehet a szememre vetni.

Ha farba tudnám rúgni magamat, most megtenném.

A férfi elmosolyodik, és megvonja a vállát, mint aki föl sem veszi arrogáns megjegyzésemet.

– Kíváncsi természet vagyok.

Megfordulok, szembekerülök vele, és ugyanolyan figyelmesen nézek rá, ahogy ő énrám. Jobb kezének hosszú ujjai rákulcsolódnak a sörösüveg nyakára, a másik keze az összekaristolt, foltos asztalon nyugszik. Egész lényéből nyugalom, megfontoltság sugárzik, és egy kicsit visszaveszek a harciasságomból.

– Fable-nek{1} – vallom be, és felkészülök a reakciójára. Amióta az eszemet tudom, a nevem számtalan vicc és otromba megjegyzés kiapadhatatlan forrása.

Ő azonban nem poénkodik. Továbbra is semleges az arckifejezése.

– Örülök, hogy megismerhetlek, Fable. Én Colin vagyok.

Bólintok, nem tudván, mit kellene mondanom. Ennek a férfinak a társaságában felszabadultnak érzem magamat, ugyanakkor fel is kavar a közelsége, és összezavarodom ettől a kettősségtől. És határozottan kijelenthetem, hogy nem illik ebbe a környezetbe. Túl jól öltözött, és körüllengi valamiféle tekintély, amely a magasabbrendűséggel határos, mintha ő fölötte állna mindennek – és ez valószínűleg így is van. Ordít róla az előkelőség és a gazdagság.

Nem akarom, hogy bármi közöm legyen hozzá.

– Nos, Fable – mondja, miután megitta a sör felét. – Föltehetek neked egy kérdést?

Toporgok, körülpillantok a bárban. Ügyet sem vet ránk senki. Állhatok itt akár negyedórát is, beszélgethetek Colinnal, a titokzatos vendéggel, senki sem tenne szemrehányást.

– Persze.

– Egy ilyen nő, mint te, miért dolgozik egy ilyen lepra helyen?

– Egy ilyen pasas, mint te, miért sörözik egy ilyen lepra helyen? – vágok vissza, mert egy pillanatig sértve érzem magam. De azután ráébredek… hogy ez valójában bók volt. És nőnek nevezett. Ez nem szokásuk a férfiaknak velem kapcsolatban. Én sem szoktam nőként tekinteni magamra.

Megdönti felém az üveget, mintha az egészségemre akarna inni.

– Ez talált. Meglepődnél, ha azt mondanám, hogy azért jöttem ide, mert téged kerestelek?

Hogy meglepődnék-e? Inkább kirázna a hideg.

– Nem is ismerjük egymást. Hogy kereshettél volna engem?

– Talán másképpen kellene fogalmaznom. Abban a reményben jöttem ide, hogy találok itt valakit, akit elcsábíthatok. – Felvont szemöldököm láttán elneveti magát. – Van egy éttermem a városban. A Kerület. Hallottál már róla?

Hallottam. Flancos hely, ahová a gazdag egyetemisták járnak, akik sose fogynak ki a pénzből, amit elverhetnek ételre, italra, szórakozásra. Vagyis nem nekem való hely.

– Igen.

– Voltál már ott?

Lassan megrázom a fejemet.

– Nem.

Hátradől a székén, engem néz, szemhéja lassan ereszkedik, ahogy tüzetesen szemügyre vesz… engem. Semmi sem kerüli el a figyelmét, és érzem, hogy kínomban lángol az arcom. Ez a pasas egy seggfej.

– Gyere el velem ma este az étterembe. Megmutatom. – Szája sarka fölfelé görbül, de nem mosolyog. Nagy a kísértés.

De persze megesküdtem magamnak, hogy végeztem a férfiakkal, vagyis tudom, hogy nem lenne jó ötlet.

– Köszönöm, de nem érdekel.

– Én most nem randevút kértem tőled, Fable – mondja halkan, ragyogó szemmel. Hátralépek, körülnézek. Jobb lesz minél távolabb kerülnöm ettől a pasastól. Gyorsan. De amikor újra megszólal, a szavaitól földbe gyökerezik a lábam. – Állást ajánlok.

Drew

– Beszélgessünk Fable-ről.

Egyszeriben feszült leszek, de bólintok. Minden erőmmel igyekszem közönyösnek tűnni, mint akit hidegen hagy az új beszédtéma. – Mire kíváncsi?

A pszichiáterem figyelmes, rezzenéstelen tekintettel néz rám.

– Még mindig rosszul érinti, ha meghallja a nevét.

– Dehogy – hazudom. Játszom a flegmát, de háborog a lelkem. Egyszerre rettegek tőle, és vágyom rá, hogy halljam Fable nevét. Találkoznom kell vele. Muszáj találkoznom vele.

Mégsem tudom rávenni magam, hogy megkeressem. És ő egyértelműen lemondott rólam. Meg is érdemlem, hogy már nem érdeklem. Én kezdtem, én mondtam le róla először, nem igaz?

Sokkal inkább magadról mondtál le.

– Fölösleges hazudnia nekem, Drew. Nincs abban semmi rossz, ha még mindig nehéz. ‒ Dr. Sheila Harris elhallgat, a mutatóujjával ütögeti az állát. – Arra nem gondolt még, hogy fölvegye vele a kapcsolatot?

Megrázom a fejemet. Mindennap erre gondolok, életem minden egyes pillanatában, de tökéletesen hiábavaló lenne.

– Gyűlöl engem.

– Ezt nem tudhatja.

– Azt tudom, hogy az ő helyében én gyűlölném magam. Magamba fordultam, őt kizártam; mindig ezt csinálom. Könyörgött, újra meg újra, hogy ne csináljam. Megígérte, hogy mindig ott lesz nekem, történjék bármi. – Mégis otthagytam. Egy idióta üzenettel, amit aránytalanul sokáig írtam, elrejtve benne egy titkos üzenetet, amelyet az okos, világszép barátnőm azonnal meg is talált.

De már nem a barátnőm. Nem formálhatok rá igényt. Elfordultam tőle. És most…

Elveszítettem.

– De miért is zárta ki az életéből? Tudja, ezt még sosem mesélte el nekem.

A pszichiáterem imádja, ha kemény kérdésekkel bombázhat, de hát elvégre ez a dolga. Én viszont ettől még nem szívesen válaszolok rájuk.

– Ezt az egy módját ismerem annak, hogy feldolgozzam az élményeimet – ismerem be. Az igazság nap mint nap arcul csap. Mindig elfutok.

Az annyival könnyebb.

A magam jószántából kerestem föl Harris doktornőt. Nem gyakorolt rám nyomást senki. Miután visszajöttünk Carmelből, miután otthagytam Fable-t azzal a béna levéllel, úgy magamba fordultam, mint még soha. Elcsesztem a játékot a pályán. Elcsesztem a jegyeimet. Jött a téli szünet, és elmenekültem. A szó szoros értelmében elmenekültem egy kunyhóba, amit egy erdő közepén béreltem Lake Tahoe-ban egy kedves idős házaspártól.

Hogy mi volt a tervem? Téli álmot aludni, mint a medve. Kikapcsolni a telefonomat, begubózni és összeszedni magam. De nem is gondoltam volna, hogy ennyire nehéz lesz egyedül maradni a gondolataimmal. Kísértettek az emlékeim, a jók is meg a rosszak is. Gondolkodtam a „bombán”, amit a mostohaanyám robbantott bele a képembe. Gondolkodtam apámon, és hogy vajon milyen hatást tenne rá, ha kiderülne az igazság – már ha tényleg ez az igazság. Gondolkodtam a húgomon, Vanessán és a halálán. Meg azon, hogy talán nem is a húgom…

De leginkább Fable-en gondolkodtam. Hogy milyen dühös volt, amikor megjelentem nála, mégis beeresztett. Hogy milyen volt, amikor megérintettem, milyen volt, amikor ő érintett meg, és hogy neki mintha mindig sikerülne lebontani a magam köré emelt falakat, és megpillantania az igazi énemet. Közel engedtem. Azt akartam, hogy közel jöjjön hozzám.

Azután elhagytam. Egy levéllel, amelynek végül semmi értelme sem lett, mert Fable mindent elkövetett ugyan, hogy megmentsen, de ellenálltam neki. Pontosan két SMS-t küldött. A másodikkal meglepetést okozott, mert azt hittem, hogy amilyen makacs, nem fog tovább próbálkozni, miután az elsőre nem válaszoltam.

De hogyan is válaszolhattam volna? Az ő üzenete tökéletes volt. Én meg úgyis csak elbaltáztam volna. Úgyhogy jobbnak láttam, ha egyáltalán nem is írok.

Hangüzenetet is hagyott. Még mindig őrzöm. Néha, amikor tényleg kurvára magam alatt vagyok, újra lejátszom. Hallgatom halk, sírós hangját, a hihetetlen szavakat, amiket nekem mond. Mire véget ér az üzenet, szó szerint fáj a szívem.

Valóságos kínszenvedés végighallgatni, mégsem bírom rávenni magam, hogy töröljem. Pusztán a tudat, hogy megvan még az üzenete, hogy egy utolsó percre még fontos voltam neki, jobb érzés, mintha kitörölném a szavait, a hangját, és úgy tennék, mintha Fable nem is létezne.

– Ebben szeretnék segíteni. Hogy fel tudja dolgozni az élményeit – mondja Harris doktornő, felriasztva tűnődésemből. – Tudom, milyen sokat jelent magának Fable. És reménykedem benne, hogy egyszer elmegy hozzá, és bocsánatot kér tőle.

– Mi van, ha nem akarok bocsánatot kérni tőle? – vágom oda neki a szavakat, de nem bírnak jelentéssel. Sajnos egyszerűen képtelenség elmagyarázni, mekkora rakás szerencsétlenség vagyok.

– Akkor ezzel a problémával is foglalkoznunk kell majd – mondja szelíden.

Így folytatódik ez még negyedórán keresztül, majd végre elszabadulok, és kisétálok a hideg, tiszta téli délutánba. Az alacsony hőmérséklet ellenére a nap melengeti a bőrömet, ahogy megyek a járdán a platós terepjáróm felé. Harris doktornő rendelője a belvárosban van, egy jellegtelen épületben, és pokolian remélem, hogy senki ismerőssel nem futok össze. Alig néhány sarokra van az egyetemváros, és a diákok ennek az utcának a kis üzleteibe, kávéházaiba és vendéglőibe járnak.

Nem mintha annyi barátom volna, de akkor is. Mindenki a barátomnak képzeli magát. Pedig valójában senki sem az. Egyetlen személy kivételével.

– Hé, Callahan, várj!

Megtorpanok, és ahogy hátrapillantok a vállam fölött, látom, hogy az egyik csapattársam fut utánam, holdvilágképén hatalmas vigyorral. Jace Hendrix egy balfasz, de általánosságban rendes fickó. Nekem soha nem tett keresztbe, nem mintha más tett volna.

– Szia. – Intek neki, majd zsebre dugom a kezem, és várom, hogy odaérjen hozzám.

– Ezer éve nem láttalak – mondja Jace. – A múltkori kudarcos meccs után lényegében eltűntél.

Megvonaglik az arcom. Az a múltkori kudarcos meccs csakis az én lelkemen szárad.

– Egy kicsit ki voltam akadva miatta – vallom be.

A pokolba, el sem hiszem, hogy beismertem a kudarcomat, de Jace nem csinál belőle nagy ügyet.

– Ja, te is, meg mindenki más is, haver. Figyelj, mit csinálsz a hétvégén?

Letaglóz, hogy Jace ilyen könnyedén félresöpri a kijelentésemet – sőt egyetért vele.

– Mi lesz hétvégén?

– Logan születésnapja. Abban az új étteremben lesz a buli, amelyik most nyílt meg pár saroknyira. Hallottál már róla? – Jace-t láthatóan izgalomba hozza a dolog, szó szerint ugrándozik. Kíváncsi vagyok, mi lesz a nagy szám.

– Valamit hallottam. – Megvonom a vállamat. Mit érdekel engem? Úgy hiányzik a társasági élet, mint púp a hátamra.

Ekkor azonban eszembe jutnak Harris doktornő szavai. Hogy szeretné, ha nyitnék a külvilág felé. És úgy viselkednék, mint általában az emberek.

– Szóval ott lesz a buli. Van különterme meg minden. Én még nem jártam ott, de azt mondják, az összes pincérnő valami fantasztikus, az italok szuper jók, és tele vannak alkohollal, Logan szülei pedig lefoglalták a különtermet. Az a hír járja, hogy esetleg sztriptíztáncosnőket is bérelnek erre a jeles alkalomra. Logan most lesz huszonegy, nem akarjuk, hogy bármiben hiányt szenvedjen. – Jace felvonja a szemöldökét.

– Nem hangzik rosszul – hazudom. Nekem kínzásnak hangzik. De nem tehetem meg, hogy nem megyek el. Legalább annyi időre, hogy megmutassam magam, utána meg lelépek. Lesz miről beszámolnom az agyturkásznőnek. Adhat egy piros pontot, amiért erőszakot tettem magamon.

– Eljössz? – Jace arcára döbbenet ül ki, és tudom is, hogy miért. Szinte semmilyen közös programban nem veszek részt a srácokkal, főleg az utóbbi néhány hónapban, amikor lényegében köddé váltam.

– El. – Bólintok, bár fogalmam sincs, honnan lesz rá erőm, hogy nyilvános helyen mutatkozzam, de muszáj elmennem.

– Komoly? Ez király! Alig várom, hogy elmondhassam a fiúknak. Mindenkinek hiányoztál. Jó időre eltűntél, de mind tudjuk, hogy az utolsó pár meccs elég kemény volt neked. Mindannyiunknak kemény volt. – Jace arca ünnepélyes kifejezést ölt, és egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy nem palira vesz-e éppen.

De aztán ráébredek, hogy halálosan komolyan gondolja. Vicces, hogy kizárólag magamat hibáztatom azokért a vereségekért, de közben fogadni mernék, hogy valószínűleg az összes többi fiú is ugyanígy magát okolja.

– Mondd meg a srácoknak, hogy alig várom már, hogy találkozzunk. – Könnyen jönnek a szavak a számra, mert ez az igazság. Elég volt az önsajnálatban való dagonyázásból. Nem kéne vég nélkül szoronganom a múlt miatt, szoronganom az apám, a ribanc mostohaanyám és egy kislány miatt, aki azért halt meg, mert azzal voltam elfoglalva, hogy az anyjával dulakodom, és sokadszorra kérem nyomatékosan, hogy ne fogdosson.

Ez az egyik olyan dolog, amit nagyon bánok, hogy nem mondtam el részletesen Fable-nek. Azt, hogy mi is történt pontosan azon a napon. Tudom, azt hiszi, hogy enyelegtem Adele-lal. A helyében én is ezt gondolnám. Pedig az volt az a nap, amikor megmondtam Adele-nak, hogy soha többet. Akármivel próbálkozik is, engem nem fog érdekelni. Vége. Azon a napon lettem szabad.

És azon a napon lettem tulajdon bűntudatom foglya.

Életfogytig.

– Akkor ott találkozunk. Szia, Drew. – Jace int, megfordul, és fütyörészve továbbindul a dolgára. Én csak állok, mint aki gyökeret eresztett, nézek utána, ahogy távolodik, amíg apró ponttá nem zsugorodik a messzeségben, és közben arra gondolok, bárcsak én is ilyen gondtalan lehetnék. Ha a legnagyobb problémát az jelentené az életemben, hogy milyen jegyeket kapok, melyik lányt fűzzem be legközelebb, és hogy mennyire fel vagyok villanyozva a pár nap múlva esedékes nagy buli miatt.

Lehet, bár nem biztos, hogy megpróbálhatnék belefeledkezni a hétköznapi dolgokba. Elhitethetném magammal, hogy semmi más nem számít, csak a haverok, az iskola, a bulik. A doki azt állítja, hogy addig nem fogok előrelépni, amíg szembe nem néztem a múltammal.

De ugyan mit tud ő a múltamról?

Második fejezet

Darabokra tört a szíve, de soha senki nem fogja észrevenni.

Ismeretlen

Fable

– Na szóval. – Owen beleszürcsöl a gigászi adag üdítőbe, amit a benzinkútnál vettem neki, ahol hazafelé menet megálltunk, hogy megtankoljam anya tragacsát. – Ehetek ingyen abban a csehóban, ahol melózni fogsz?

Megrázom a fejemet.

– Az nagyon flancos hely. Kölyköket nem látnak szívesen. – És akkor még finoman fogalmaztam. Az az étterem a legkevésbé sem való gyerekeknek. Ami azt illeti, ha jobban meggondolom, nekem se való, de hajlandó vagyok adni neki egy esélyt. Colin azt mondja, hogy egy rakás pénzt megkereshetek borravalóból, bár én ezt kötve hiszem.

Gondolataim visszatérnek Colinhoz. Azt az éttermet csak úgy neki adta a kőgazdag apucija, hogy legyen mivel játszania. Ennyit tudtam meg tőle, amikor első alkalommal elvitt oda, hogy megmutassa. Kedves pasi. Jóképű. Sármos.

Azontúl, hogy főnök–beosztott stílusban tárgyalok vele, igyekszem kerülni, amennyire csak tudom. Végül elfogadtam az állásajánlatát, bár ez az egész túl szép ahhoz, hogy igaz legyen.

Az a vicces, hogy a La Salle-ban viszont még nem is adtam be hivatalosan a felmondásomat. Nem is akarom, amíg nem tudom biztosan, hogy beválik ez az új meló, mert csak így tudom garantálni, hogy folyamatosan csordogáljon a lóvé.

És mint mindig, számomra a lóvé csordogálása a legfontosabb. Nem úgy, mint anyánknak, akit abszolúte hidegen hagy ez a téma.

Owen méltatlankodó képpel kidülleszti a mellkasát.

– Most viccelsz? Nem vagyok gyerek. Tizennégy éves vagyok, baszd meg!

Rácsapok a karjára, mire feljajdul.

– Kimosom a szádat! – figyelmeztetem, mert, ó, istenem, jobb, ha vigyáz a szájára. És ugyan mikor szállították le négy évvel a nagykorúság korhatárát? Csakis álmában.

– De most komolyan, Fable, nem tudnál becsempészni? – Owen nyilvánvaló ingerültséggel ingatja a fejét. – Úgy hallottam, hogy oltári csajok járnak oda.

Nem akarom, hogy az öcsikém oltári csajokról és hasonlókról meséljen. Elég baj az is, hogy pár napja, amikor bepakoltam a mosógépbe, egy zacskó füvet találtam a farmernadrágja zsebében. Megmutattam anyának, aki csak megvonta a vállát, majd elkérte a zacskót.

Utána kinyitotta, jó mélyen beleszagolt, és arra a következtetésre jutott, hogy príma minőségű anyag. Tudom, hogy magával vitte, amikor később átment Larryhez, és bármibe lefogadom, hogy azt szívták, és betéptek tőle. Még most sem tudom elhinni. Hogy lettem én ilyen normális és stabil, amikor az anyám ekkora… gyerek?

Nem tehettél mást.

Hát nem az a sajnálatos igazság?

– Figyelj, ott úgy nagyjából ötven dolcsi egy tányér kaja. Oda párok meg hasonlók járnak. Van egy bárja, de oda meg huszonegy alatt senkit sem engednek be – magyarázom. Komolyan ez a legszebb, legelegánsabb étterem, amit életemben láttam, pláne ahol dolgoztam. A személyzet viszont nem kimondottan barátságos. Inkább sznobnak mondanám őket. Tutira kibeszélnek a hátam mögött, én vagyok a fehér proli, helyi csaj, aki betolakodott az ő elit soraikba.

Leszarom. Engem csak a borravaló érdekel. És hogy Colin hisz bennem. Rég volt, amikor valaki hitt bennem. Azt hittem, Drew igen, de minél hosszabb ideje nem része az életemnek, annál inkább bizonyítva látom, hogy egy nagy hazugság volt az egész. Csak túlságosan beleéltük magunkat a sztoriba.

– Még maradékot sem hozhatsz haza, hm? – Owen kérdése kizökkent a gondolataimból. Rápillantok, látom a képén az önelégült vigyorát.

Ahogy telik az idő, egyre jóképűbb. Nem is sejtem, hogy van-e barátnője, vagy nincs, de őszintén remélem, hogy legalább egy kis ideig vár még az ilyesmivel. Egy kapcsolattal csak a baj van.

– Az olyan undorító. – Égnek emelem a szememet. A La Salle-ból sokszor vittem neki haza burgert. Ami azt mutatja, hogy tökéletesen elkényeztettem.

– Hát az tuti, hogy anyától kurvára nem fogok enni kapni. Bocs – teszi hozzá gyorsan, amikor meglátja, milyen szemmel nézek rá a káromkodás miatt. – És már annyira gáz, hogy folyton Wade-éknél lógok. Hétszentség, hogy már utál az anyukája.

Elönt a bűntudat. Muszáj elvállalnom ezt a munkát. Mindkét állásomat meg kell tartanom, ami azzal jár, hogy nem lehetek együtt Owennel. Hogy vacsorát főzzek neki, kikérdezzem a leckéjét, ráparancsoljak, hogy takarítsa el a szemétdombot a szobájából. A lakás háromszobás, ami ritka, de egy egyetemi városban erre van igény, és egyre magasabb a lakbér. Tekintve, hogy anyánk soha nem tartózkodik ott, így csak ketten vagyunk Owennel, megfordult a fejemben, hogy keresnem kellene egy másik lakást. Két személyre.

Anya ki fog akadni, ha elmondom neki. Neki nem érdekes, hogy az ideje nagy részét Larryvel tölti. Nem érdekes, hogy szinte soha nincs velünk, nincs állása, és nincs miből lakbért fizetnie. Akkor is mérges lesz, és meg fog sértődni, mintha ki akarnánk tenni a szűrét Owennel.

Bár lényegében ez történik. Nem akarom, hogy továbbra is velünk lakjon. Nem mutat jó példát. Owen nem érzi vele jól magát, és én sem. Végeztem vele.

De valami okból mégis félek szembeszállni vele. Semmi kedvem fölöslegesen drámázni. Pedig anya azt aztán imádja. Imád drámázni.

Pittyen egyet a telefonom, jelezve, hogy üzenetem érkezett. Megnézem, látom, hogy az új főnököm küldte. Rossz érzés fog el, miközben olvasom.

Mit csinálsz?

Beírom, amit egy jó alkalmazottól elvárnak.

Készülök dolgozni menni.

Na, de hát ez az igazság.

A környéken vagyok. Szívesen elviszlek.

Nagyon hosszú ideig bámulom a szöveget, ügyet sem vetek Owenre, aki nyafogni kezd, hogy akkor ő most mit fog vacsorázni. Mi a fenét akarhat Colin? Mit keres egyáltalán ezen a lerobbant környéken? Elképzelni sem tudom. Hacsak nem arról van szó, hogy miattam jött ide…

Még egy óra van hátra a műszakkezdésig,

írom neki vissza.

Kifizetem túlórában. Ne kéresd magad.

Felsóhajtok. Bepötyögöm a választ:

Adj öt percet.

– Indulnom kell – mondom Owennek, ahogy a hálószobám felé veszem az irányt. Még nem öltöztem át az éttermi egyenruhámba, már ha egyáltalán lehet annak nevezni. Kötelező jelleggel mindegyik pincérnő a legborzalmasabb cuccokat hordja, amiket valaha láttam. Legalább négy különféle szerelés van, és attól szexik, hogy mindent megmutatnak, mert kilóg belőlük az ember melle, és szorosan a testére simulnak. Kétségtelenül kölcsönöznek némi szexepilt a viselőjének. Nem is túl kurvás vagy ilyesmi, de ha rossz szögben hajolok le benne, segget villantok.

Éppen venném le a ruhámat a vállfáról, amikor észreveszem, hogy Owen ott téblábol az ajtóban.

– Mi van? – kérdezem tőle.

Vállat von.

– Mit szólnál hozzá, ha kivarratnám magam?

Megfordult velem a világ. Szentséges isten, honnan szedi ezeket az ötleteket?

– Először is, még csak tizennégy éves vagy, tehát törvényesen nem varrathatsz. Másodszor, még csak tizennégy éves vagy. Mi lehet az, amit egy életen át a testeden akarsz viselni?

– Nem t’om. – Megint vállat von. – Csak gondoltam, az olyan menő. Különben meg, neked is van tetkód, akkor nekem miért nem lehet?

– Talán mert én felnőtt vagyok, te meg még nem? – Karácsony előtt néhány héttel, amikor még azt képzeltem, hogy lehet közünk egymáshoz Drew-val, akkor csináltattam. A leghülyébb tetoválás, amit csak el tudnak képzelni. Valamiért azt hittem, hogy ha megcsináltatom, hogy ha örök életemre a bőrömbe varratok Drew-ból egy darabkát, akármilyen jelképeset is, akkor valamiképpen visszatér hozzám.

Nem jött be. És most nem tudok megszabadulni tőle. Hála istennek, hogy legalább kicsi. Talán át tudnák rajzolni, ha akarnám.

De egyelőre nem akarom.

– A testedre varrattad egy csávó nevének kezdőbetűit, és az oké, én viszont nem kérhetek a hátamra egy művészi sárkányt vagy hasonlót? Ez milyen már? – Rázza a fejét, piszkosszőke haja a szemébe hullik. A legszívesebben lekevernék neki egy pofont.

De a legszívesebben átölelném, és megkérdezném, hogy hová tűnt az az ennivaló, egyszerű kissrác, aki alig egy éve volt. Mert az hétszentség, hogy most már nincs itt.

– Az más. – Elfordulok tőle, lerántom a ruhát a vállfáról. – Át kell öltöznöm, úgyhogy értékelném, ha kimennél.

– Amúgy meg ki az a csávó? Nem is mondtad el.

– Senki. – A szó súlyosan hullik alá az ajkamról. Nem mindig volt senki. Életem legrövidebb, legsűrűbb pillanatában a mindenem volt.

– Nem senki. Összetörte a szívedet. – Owen hangja megtelik haraggal. – Csak tudjam meg, ki az, szétrúgom a seggét.

Nem tehetek róla, elmosolyodom. Szeretne megvédeni… ez olyan megható. Egy csapat vagyunk, Owen meg én. Csak egymásra számíthatunk, senki másra.

Kilépek a lakásunk ajtaján, mert végképp nem szeretném, ha Colin bekopogna, és találkozna Owennel. Vagy ami rosszabb, belülről látná ezt a nyomorúságos kérót. Nem tudom, ő hol lakik, de tuti, hogy szuper hely. Ha a háza csak feleolyan király, mint az étterme, akkor is fantasztikus lehet.

Amint lelépek a lépcsőről, látom, hogy már ott vár egy csillogó fekete Mercedesben, járó motorral. Annyira új a kocsi, hogy még rendszáma sincs. Hátralépek, amikor kinyitja az ajtót, és kiszáll: észbontó mosolyú, csillogó kék szemű, szőke isten.

Megkerüli a kocsit, és lendületes mozdulattal kinyitja nekem az utasülés ajtaját.

– A hintó előállt.

Tétovázom. Hiba lesz, ha beszállok vele a kocsiba? Nem Colintól félek, hanem inkább attól, hogy milyen helyzetbe hozom magam. Flörtöl velem, de észrevettem már, hogy lényegében mindenkivel flörtöl, aki neki dolgozik – és a vendégekkel is. De soha nem lépi át a határt; mindig udvarias, és tudja, hogy szükség esetén mikor vonuljon vissza.

De nem ébresztek-e benne hamis reményt, ha hagyom, hogy bevigyen az étterembe? Tök véletlenül a lakásom közelében jár, és aztán egy füst alatt engem is elfuvaroz? Aligha…

Az ki van zárva.

– Külön azért jöttél ide, hogy engem felvegyél? – szegezem neki a kérdést abban a pillanatban, hogy visszaül a kocsiba, és becsukja az ajtót.

Amikor felém fordul, hogy rám nézzen, szörnyen közel kerül egymáshoz az arcunk. Szuper az autó, de kicsi, és túl intimnek érződik a helyzet. Colinon drága parfüm és bőrcucc illata érződik, és futólag megfordul a fejemben, vajon bele tudnék-e szeretni.

Rögtön tudom is, hogy nem. A szívem még mindig valaki másért dobog. Olyasvalakiért, aki nem is létezik.

– Te aztán nem beszélsz mellé, igaz? – kérdezi Colin, és csillog a szeme a kocsibelső félhomályában.

– Jobb, mint összevissza hazudozni, nemde? – Fölvonom a szemöldökömet.

Nevetve rázza a fejét, miközben sebességbe teszi a kocsit.

– De. Tényleg itt volt dolgom a környéken, Fable. És eszembe jutott, hogy te is itt laksz, ezért küldtem neked SMS-t. Tudom, hogy nem mindig van kocsid.

Még csak három műszakot dolgoztam le az éttermében, és máris tudja rólam ezeket az apróságokat. Ez most jó főnökre vagy beteges leselkedőre utal?

– Anyám ma ideadta a kocsiját.

Elindul a parkolóból, és kifordul az útra. Egyik kezével lazán tartja a kormányt, a másikat a két első ülés közötti karfán nyugtatja. Minden mozdulata könnyedségről árulkodik. Nem is, inkább magabiztosságról. Akármiről legyen szó, azt a benyomást kelti az emberben, hogy mindent meg tud szerezni az élettől, és mindent meg is érdemel.

Ezt irigylem tőle. Én nem is remélhetem, hogy egyszer ilyen magabiztos leszek.

– Mit csináljunk, menjünk vissza, hogy az anyukád kocsijával jöhess? – Mély hangjában derültség bujkál. Magában nyilván jól szórakozik a káromra.

– Nem. – Felsóhajtok. Ez baromság. Mit csinálunk? – De hazafelé nem lesz kocsim.

– Majd hazahozlak.

Nem fárasztom magam a válasszal.

Hallgatok, akárcsak ő, miközben suhanunk az úton, tépkedem a bőrt a körmöm mellett. Száraz a bőr a kezemen, rondák a körmeim, és eszembe jut a többi lány, akinek tökéletes a manikűrje és a pedikűrje. Én meg úgy nézek ki, mint a kicsit még mindig rongyos Hamupipőke, aki végre kiszabadult a konyhából, és bekerült a csillogó, gyönyörű hercegkisasszonyok közé. Lehet, hogy én se nézek ki olyan rosszul, de ha egy kicsit megdörzsölnek, előtűnik a kopott valóság.

Megcsappant az önbizalmam az új melóhelyen. És ez nagyon rossz.

– Csúnya szokás – mondja Colin, megtörve a sűrűsödő csendet. – Meg kellene csináltatnod a körmeidet.

Na jó, ezzel betelt a pohár. Micsoda pofátlanság!

– Nem engedhetem meg magamnak.

– Én állom.

– Szó sem lehet róla – vicsorgom. Felajánlása még jobban kihoz a sodromból.

Elereszti a megjegyzésemet a füle mellett.

– És ha már elkezdted, egy hajstylisthoz is elmehetnél. Azt is állom. Túl van hidrogénezve a hajad, sérültnek tűnik.

Van bőr a képén…! Akkora barom ez a pasas. Miért is fogadtam el ezt az állást? Ja, igen, a pénz miatt. A kapzsiság lesz a vesztem, tudom én. Máris két totálisan hülye döntésbe hajszolt bele.

– Ki vagy te? A divatrendőrség?

– Nem, hanem a főnököd, és A Kerületben tartanunk kell magunkat egy bizonyos színvonalhoz.

– Akkor minek vettél föl? Tudtad, milyen vagyok.

– Láttam benned a lehetőséget – mondja halkan. – Te is, Fable? Te is látod?

Nem válaszolok. Mert amit hallani akar, az hazugság.

Nem.

{1} Az angol fable szó mesét jelent