Tom Palmer

ÖSSZEÁLLT A KIS UNITED

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tom Palmer: Football Academy

Boys United

Fordította

ÚJHELYI BÁLINT

Peternek – bár itt lennél Te is

Jake

Jake Oldfield amióta csak megtanult járni, focizott. És amennyire vissza tudott emlékezni, arról álmodott, hogy hivatásos focista lesz. Nem azért, mert gazdag és híres akart lenni, mint Steven Gerrard vagy Wayne Rooney. Nem erről volt szó. Azért akart focista lenni, mert imádta a focit.

Az volna ám a nagyszerű, ha a foci lehetne a munkája!

Nem akart minden reggel egy unalmas hivatalba menni, mint az anyukája, vagy egy gyárba, mint az apukája. Egész nap a négy fal között voltak mind a ketten. Jake a focipályán szeretett volna lenni, futni akart, cselezni és gólokat lőni.

Jake átvette a labdát a középpályán, és felnézett.

Senki nem volt előtte falujának a csapatából, sem oldalt. Csak a másik csapat három védője, aztán a kapus és a kapu.

Jake-en állt, hogy megnyerik-e ezt a meccset.

Amikor az első hátvéd közeledett felé, kivárta, hogy igazán közel jöjjön, majd a labdát kissé előregurítva eliramodott mellette.

Háromból egy.

A másik hátvéd dobogó léptekkel megindulva teljes sebességgel rontott Jake-re. Ám Jake egyszerűen kitért előle, és a hátvéd a hátsóján kötött ki egy sáros tócsában.

Háromból kettő.

A harmadik hátvéd teljesen mozdulatlanul állt. Várakozott.

A meccsen Jake már jó néhányszor próbált túljutni rajta. Ez a hátvéd azonban gyors volt, és mindeddig lekanalazta a labdát Jake lábáról, akár jobbra, akár balra helyezte.

Így aztán ezúttal… Jake átemelte a labdát felette.

A hátvéd egy pillanatig nem tudta, hogy mitévő legyen, és csak egy helyben állt.

De Jake-nek csupán egy pillanatra volt szüksége.

Amíg a labda a levegőben volt, túlfutott az utolsó védőn a tizenhatoson belülre, és a leeső labdát teljes erőből a kapu bal felső sarka felé rúgta.

A kapus a labda felé vetette magát, ám hiába. A labda a hálóba akadt, még mielőtt földet ért volna, Jake pedig szaladt, hogy megünnepelje a sikerét.

A mérkőzés után a csapat edzője odament hozzá.

– Jake, ez volt a legszebb gól, amit valaha lőttél nálunk.

– Köszönöm, Mr. Newbrook – mondta Jake.

– Kár, hogy talán ez is volt az utolsó – jegyezte meg az edzője.

Jake lesütött szemmel a lábára meredt. Nem tudta, hogy mit mondjon.

– A héten próbajátékod lesz a Unitednál, nemde? – kérdezte Mr. Newbrook.

– Két nap múlva – felelte Jake, aki napok óta másra sem tudott gondolni. – Sajnálom.

– Ne sajnálkozz, Jake – nevetett fel Mr. Newbrook. – Mindannyian izgulunk érted. Ha bejutsz a Unitedba, az lesz az egyik legjobb dolog, ami ebben a faluban történt. A mindössze két játékos közül te vagy az egyik, aki bekerül egy hivatásos egyesületbe, ráadásul az első osztályba.

Jake a pálya szélén összegyűlt csapattársaira pillantott. Ha bejutna a Unitedba, akkor többé nem engednék játszani ebben a csapatban.

Csakis a Unitedban játszhatna. Ez pedig elszomorította.

De vidámabb lett a gondolattól, hogy a United játékosa lehet.

– A hét további részében szakíts némi időt, hogy gyakorolj az édesapáddal – mondta Mr. Newbrook. – Tégy meg mindent, hogy kitűnj!

Jake az apukája felé nézett, aki a pálya szélén állt, és most felmutatta neki a hüvelykujját.

– Úgy lesz – mondta Jake ismét Mr. Newbrook felé fordulva.

– Még valami, Jake.

– Igen?

– Emlékezz rá: az számít, hogy milyen játékos vagy, és nem az, hogy magas vagy alacsony.

Jake elmosolyodott. Mr. Newbrook a gondolataiban olvasott.

A Unitednál Jake nem először vett részt próbajátékon.

Korábban volt már ilyenen a Citynél, a Boltonnál és a Blackburnnél. De amikor eljutott odáig, azt mondták neki, hogy nagyon jó játékos… de túl alacsony, hogy bekerüljön.

– Emlékezni fogok rá, Mr. Newbrook – mondta Jake. – Köszönöm.

– Szívesen – felelte Mr. Newbrook. – Menj, hadd lehessünk büszkék rád!

Túl alacsony a focihoz

Másnap az apukája elvitte Jake-et a könyvtárba.

– Mit keresünk itt? – kérdezte Jake. – Holnap lesz a próbajáték. Nem gyakorolhatnánk inkább?

– Majd később – mondta neki az apukája. – Előbb meg kell néznünk néhány könyvet.

Jake zavarba jött. Mi folyik itt?

Amióta az eszét tudta, az apja edzette, és nem csak holmi focizgatásra.

Nála gyorsan kellett futnia, labdával és labda nélkül.

Fejelt, sprintelt, cselezett.

Megállította a labdát, és lepasszolta.

Mindenfélét végeztetett vele.

Mit keresnek akkor a könyvtárban egy nagy Tanévkezdet felirat előtt állva?

Ekkor Jake megértette. Apukája az iskolára gondol, nem a focira. Hamarosan – három nap múlva – elkezdődik az új tanév. Ezzel pedig nem csupán egy újabb iskolai év, hanem egy új iskola. A gimnázium.

Eddig is gondolt Jake az új iskolára, de csak motoszkált a fejében a gondolat. Jobban izgatta a próbajáték a Unitednál, így az iskola miatti nyugtalanság alig-alig jelentkezett.

De megértette, hogy most szembe kell néznie vele, és édesapja tesz róla, hogy komolyan vegye.

– Lássuk csak – szólt az apja. – Merre vannak a focis könyvek?

– A gyerekkönyveknél – felelte Jake meglepődve. Nem erre számított.

Odavezette az apukáját.

– Jók ezek – mondta a férfi végignézve egy tucat, játékelméletről szóló könyvön: hogyan támadjunk, védekezzünk vagy legyünk kapusok –, de hol vannak az életrajzok?

– Azokról nem tudok – felelte Jake.

Egy nő, aki könyveket rakott ki, Jake és apukája felé fordult.

– Az életrajzok ott vannak – mondta, és mutatta.

Apukája körbepillantott az életrajzok polcán, és leemelt három könyvet, Kevin Keegan, Alan Ball és David Batty életrajzát. Jake hallott már egyikükről – Kevin Keeganről –, aki évekkel korábban édesapja kedvenc focistája volt. Az utcára néző szobában volt is neki egy dedikált fényképe róla.

– Mi hasznuk ezeknek, apa? Menjünk inkább focizni!

– Várj egy percet – mondta az apja. – Szeretném, ha megnéznéd ezeket.

Felnyitotta a könyveket a képeknél, és megmutatta mindegyik játékost a csoportképeken.

– Na, mi a közös bennük? – kérdezte.

– Nem tudom – válaszolta Jake.

– Nézd meg még egyszer – mondta az apukája.

– Mit nézzek?

– Alacsonyak.

– Tessék?

– Mindegyikük alacsony játékos.

Jake újból megnézte a képeket. A három játékos, akiket az apukája mutatott neki, alacsonyabb volt összes csapattársánál. Sokkal alacsonyabb.

Édesapja a könyvek végére lapozott, ahol fel voltak sorolva mindegyik focista játékeredményei. Minden mérkőzés, amelyet klubcsapatukban és a válogatottban játszottak. Minden gól, amit lőttek. Minden díj, amit nyertek.

– Közülük ők hárman – mutatott apukája ismét a lapokra – csaknem kétszáz alkalommal játszottak Anglia színeiben. Világ- és nemzeti bajnokságokon, s megnyerték az év legjobb európai játékosa díját. Fiatalkorukban pedig azt mondták nekik, hogy túl alacsonyak a sikerhez. Mégis sikeresek lettek mind!

Jake most már értette, hogy miért hozta el apukája a könyvtárba.

Az edző

Jake nyugtalan volt.

Nyugtalanság fogta el, mert a kapu, amelyen áthajtottak apukájával, a United edzőpályájához – és az ifjú játékosok híres akadémiájához – vezető bejárat volt. Apukája mindig azt mondta, hogy az idegesség a test felkészülésének a része, és Jake-nek telítődnie kell a nyugtalanság energiájával, máskülönben nem játszana jól olyankor, amikor ez igazán fontos volna.

Jake az apukájára pillantott.

Ő rámosolygott.

– Még jó, hogy nincsenek City-matricák a kocsin – mondta.

Jake is elmosolyodott. Igyekezett nem gondolni rá, hogy City-drukker, aki éppen az ellenség, a United területére lép.

Hosszú, keskeny úton hajtottak felfelé. Olyan volt, mintha nem is labdarúgó edzőpályához, hanem inkább főúri kastély felé közelednének. Az egyik oldalon egymástól pontosan ugyanakkora távolságra álló fák sorakoztak hosszan. A másikon terebélyes kert futott fel egy dombra.

Jake egyáltalán nem ilyesmire számított. Azt gondolta, hogy minden modern, csupa üveg és acél lesz, akárcsak iskolája új épületei. Az akadémiát azonban egy olyan hely régi épületeiben alakították ki, ahol egykor minden bizonnyal tényleg elegáns emberek laktak. Az öltözők ott voltak, ahol azelőtt valószínűleg az istállók. A pályák a területhez tartoztak.

Ha pedig jól megnézzük, a fákon túl a régi ház látható. Olyan hatalmas, mint egy focistadion, kémények tucatjaival.

Jake látott füves és minden időjárás esetén használható pályákat is. Az edző a játékosokat vizsgálgatta. Anglia jelenlegi keretéből hatan ezen a helyen tanultak focizni nyolcéves koruktól – három évvel fiatalabban, mint amennyi Jake most. Itt bármelyikükkel összetalálkozhat: még mindig itt edzenek.

Fél órával később Jake tizenöt másik fiúval együtt türelmesen várakozott a pálya szélén – mindannyian készen álltak a próbajátékra.

Egyesek a United mezét viselték; mások jelöletlen felsőt.

– Rendben, srácok – szólt a férfi, aki vezényelte az eseményt. – Steve Cooper vagyok, a tizenkét éven aluliak edzője itt a Unitednál. Szólítsatok Steve-nek. Lássunk neki!

Steve izmos, középmagas, bozontos, fekete hajú férfi volt. Jake-et a háborús filmekben látott férfiakra, az utasításokat kurjongató parancsnokokra emlékeztette. Hangja mély és nyers volt.

– Elvégzünk egy gyakorlatsort – mondta Steve –, hogy felmérjük a gyorsaságotokat, ügyességeteket, karaktereteket. Aztán lesz egy rövid meccs. Nyolcan nyolc ellen. Összesen úgy két órát leszünk itt. Rendben?

Az összes fiú bólintott.

Jake a pálya túloldalát fürkészte, ahol a húsz-huszonöt szülő állt egymás mellett. Meglátta az apukáját, aki mosolyogva visszanézett rá. A napfény utat tört egy felhőn át, és az akadémiára hirtelen melegség és világosság költözött.