ZÁVADA PÁL

TERMÉSZETES FÉNY

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Závada Pál, 2014

Felelős szerkesztő Dávid Anna

A térképeket rajzolta Sebők László

A képek forrásait a kötet végén közöljük.

ISBN 978-963-14-3199-5

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A fényképeken fölismerhető személyek nem azonosak – de hogyan is lehetnének azonosak? – a regény szereplőivel.

I.

Noha a családnév maga voltaképp ismerősen hangzik nekem – végül is T.-ben nem megy ritkaságszámba –, mégse hallottam eddig ezekről a Semetkáékról.

Mint aki csak találomra mond ki valamit abból, ami a fejében jár, úgy szólalt meg elbeszélőnk nem sokkal azelőtt, hogy kisbuszunk beérkezett volna a Galántai járás M. nevű falujába. Mert nem is érti, hogyan lehetséges, hogy községünk hajdan hírneves bírójának ő még a nevét se hallotta, kezdett pironkodva faggatni minket, melyikünk mit tud erről a Semetka Jánosról, és azt honnan tudjuk.

Na, honnan!, feleltük, az nem is kérdés, hogy mindent Milota Gyurka bácsi mesélt még otthon, ő az, aki az összes régi históriát betéve tudja, most pedig ott ül a sofőr mellett, húzódjon hát elbeszélőnk előre, s kérdezze ki őt – és szemmel intettünk, állal böktünk klubelnökünk felé. Aki az imént – szokásától eltérően – nem kezdett bele a szóban forgó illetőről szóló történetekbe, hanem váratlanul fordított az útirányon, és azzal állt elő, hogy látogassuk meg ezt a vén Semetkát.

De ki az a Semetka?, és ekkor derült ki, hogy erről éppen elbeszélőnknek nincsen fogalma sem, holott ő az, aki az öreg Milota szavain csüggött egy ideje.

Nem tudod?, majd mindjárt meglátod, ennyivel intézte el az öreg, mert mikrobuszunk éppen bekanyarodott már a klinkertéglás ház elé. A következő percben pedig valóban rá is nyitottuk Semetka Máriára az ajtót azzal, hogy delegációnk beköszönne az édesapjának, szülőfalunk, a Békés megyei T. valamikori legendás elöljárójának.

Az tényleg furcsa, tűnődtünk el, ahogy betódultunk a kiskapun, hogy az öreg bírót meg a lányát Gyurka bácsi éppen elbeszélőnknek nem említette.

De tényleg, hogy maradhattak ki?, ámultam el ezen magam is, miközben igyekeztem Milota nyomában maradni, aki kedélyes köszönését követő lendületes lépteivel és mondókájával haladt el a meglepett Mária előtt – egyenesen a veranda felé tartott, majd ott egymagában helyet is foglalt.

*

Erre a mi párnapos külföldi látogatásunkra, mely azzal veszi kezdetét, hogy dél felől érkezve átkelünk a határfolyón s egyben az általa keresztülszelt városkán, valamikor a fordulat után, az ország kettéválása idejében, vagyis a két új önálló ország megszületése táján kerül sor – de képtelenek vagyunk fölidézni, hogy az újrateremtő aktust megelőzően, avagy már azt követően. Afféle delegációt képezünk a közös szülőhely, T. képviseletében – annyian vagyunk, ahányan a nagyközség Latvia kisbuszába beférünk –, de hogy küldetésünk miben is áll, ezt nehéz volna úgy megvilágítani, ha elhallgatnánk, hogy voltaképp nemzeti kisebbségi mivoltunkban tesszük tiszteletünket, ha mondhatjuk így, az anyaországban. Noha csak amolyan alig hivatalos módon – hajdani társak intézkedései révén, kölcsönös szívességi és ki-ki alapon.

Velünk van tehát először is a szövetkezet nyugdíjas anyagbeszerzője, Milota György – ki most nemzetiségi szövetségünk helyi klubjában elnököl –, s mögötte ül az a Korim Gergely nevű fiatalember, akiről még egyikünk sem sejti, hogy a helybéli földek feletti rendelkezés tekintetében rövidesen kulcsszerephez jut, mégpedig mint községünk eljövendő főprivatizátora, avagy földesura. Van köztünk elöljárósági hivatalnok és kisebbségügyi tisztségviselőnő, vannak a nyelv-, ének-, népitánc- és zongoratanárnők, elbeszélőnkön kívül pedig itt van a mi gyógytornászunk és költőnk, aki kétnyelvű köszöntőversét még útközben is némán pergő ajakkal s fürge golyóstollal farigcsálja, valamint egy szállítmányozó, aki ez idő tájt pecsenyebáránnyal készül betörni az európai piacokra, s maga vezeti a Latviát.

De hogy ki kicsoda, a kilométerek szaporodtával ennek egyre fogy a jelentősége, túl a határon pedig már közösen infantilizál bennünket a mikrobuszban az iskolai kirándulási légkör, az osztályfőnöki szerepet elfoglaló elnökünk vezérszólama, no meg a hely szelleme révén előtérbe kerülő anyanyelv, amelyhez szintén gyermekként fűzött bennünket szorosabb viszony – rendszeresen akkor használtuk ugyanis, ha mondjuk a nagyanyánkhoz akartunk annak idején szólni. S noha eleve is összekovácsolt társaságnak nem vagyunk mondhatók, váratlanul nyakon önt bennünket mégis valami közös, akárcsak az a mulató hangulat, amely a csekély mennyiségű ital dacára is hamar felszökik, s amelynek elcsábul még az is, aki nem énekel az elnökkel és a népitánctanárnővel teli torokból, vagy csak dúdol, mert nem ismeri a szöveget anyanyelvünkön, csak magyarul.

Az otthonihoz hasonlító sík vidéken autózunk, kukoricatáblák szabályosan letűzdelt, harsány zöld fáklyái, napraforgópettyes mezők és beérés előtt álló gabonaföldek közt, majorsági, gazdasági és üzemépületek, rogyadozó istállók, rozsdás gépszínek és hulladékkal körülszórt raktárak mellett, keresztül a poros falvakon, a részint ütött-kopott, részint rikítóan színesre mázolt épületek meg a hazaiaknál tágasabb és virágosabb kertek között kanyarogva – az eltérés inkább csak a sorompók, az aszfaltfölfestések, az útjelző táblák és egyéb feliratok tekintetében markáns. Meg abban, hogy a mellékutakat rendre gyümölcsfák szegélyezik, amelyeknek bemeszelik a törzsét.

Késő délutánra már el is vagyunk szállásolva egy galántai kollégiumban, s minthogy rövidesen fogad minket Hudák igazgató – aki elnökünk iskolatársa volt még a negyvenes években, vagyis falunkbéli ő is –, fölvetődik, hogy miféle szándékokkal is hozakodjunk elő, ha úgy adódna. Túl a kapcsolatépítés homályos igényén, közülünk még a céltudatosabbak, vagyis a tanárnők sem igen képesek kiötölni annál épületesebb kívánságot (amely persze reálisan is teljesíthető legyen), mint hogy a nemzetiségi nyelvi oktatás számára kérjünk esetleg használt tankönyveket, munkafüzeteket, dalszöveges kottát és egyéb segédanyagot, oktató video- és magnókazettát meg hasonlókat. Földrajzi atlaszokat – hogy történelmieket ne is mondjunk.

De hát az ilyesmi még másolható is, próbálunk aztán segíteni Hudák direktornak, hogy elhitethesse magával – ha egyebet nem – annak a látszatát, hogy benne megvolna végül is a pártfogói jóindulat, úgyhogy legalább tessék-lássék támogathatna minket. Sokszorosító technika kérdése az egész, meg némi jó szándéké. Ha egy-egy darabot utánunk küldene, mi pedig majd lefénymásoljuk, a fölvételeket átjátsszuk, ilyesmiket ajánlgatunk zavarunkban, hogy kisvártatva önszántunkból vissza is vonjuk az egészet mint fölösleges locsogást.

Holott gyógytornász-költőnk, Sógor Bandi kétnyelvű beköszöntőversét az igazgató úr még szemrebbenés nélkül hallgatja, s azt követő fogadóbeszéde nagy általánosságban tartalmaz ígéretes elemeket is az anyanyelv szerető hazájának, hazaváró otthonának oltalmazó öléről és segítő karjáról – konkrétan ez a három négyágyas szobát meg a menzaebédet jelenti. Ám ennek fejében aztán a szónok megengedi magának, hogy előbb amolyan alamuszi ugrató formán, majd igencsak sarokba állítósan hánytorgassa föl, miszerint annyira nem becsüljük – a jelek szerint nemhogy nem szeretjük, de nem is ismerjük – az anyanyelvünket, hogy egymás közt nem használjuk, amikor meg muszájból igen, akkor pedig hogyan.

Hogyan?, hát erre most már valahai diáktársa, Milota elnök fölemelt ujjal inti csöndre az igazgatót, és visszafelesel neki. Hogy hát pont ugyanúgy, Pista moj, ahogyan te magad is annak idején meg, ahogy ma is beszélnél, ha otthon maradsz mivelünk, ezt mondja elnökünk, aki szerint nem kéne minket még itt is lebaszni, jutott már ebből elég, úgyhogy csak ezért nem jöttünk volna el ilyen messzire.

No, csak halkabban, mondja Hudák, pocskaj zse, várjunk csak. Hát hogy néz ki az a levél is, melyet indulásunk előtt küldtünk neki? Mire kiböki egyik tanárnőnk, hogy hát mert nincsen szlovák betűs írógépünk se.

No, pocsujes, Pista?, hallja-e hát Hudák igazgató, hogy micsodánk nincsen, aki viszont csak annyit felel, ja som Štefan, ha nem haragszol. „Štefko”, nem pediglen „Pista”.

Holott ha arról lenne szó, részletesebben is beszámolhatnék ennek a Hudáknak a nemzeti identitásáról, melynek történetét ifjúkorában éles fordulatok tagolták, és mutathatnék róla még a szülőfalujában, T.-ben készült és idepászoló fényképeket is, vethetné közbe elbeszélőnk, mégsem szólal meg.

Az elsőn, amely még Weisz Dávid munkája, s amely a hátoldali följegyzés szerint a kilencszáznegyvenhármas farsangon készült, ez a Pista árvalányhajas kalapban, bő gatyában, varrottas mellényben feszít összefogódzva egy nemzetiszínpártás, kurta szoknyás lánykával csakúgy, mint a csoportkép nemzeti jellegét minden ujjassujtásban, kalapszalagban és szoknyaszegélyben hangsúlyozó ifjak és leányok. Akik mind egy középre gurított boroshordó körül bizonygatják a Weisz-féle napfényműteremben, hogy miért ne lehetne igaz magyarság a tótban – s így akár a T.-beliben –, kivált, ha nemcsak a felvidéki, erdélyi vagy délvidéki ország-visszagyarapítások igazságtevése vértezett föl minket, de véderőnk a bolsevizmussal való harcban esik éppen a latba. Konkrétan a csoportkép majd mindegyik szereplőjének egy-egy bátyja vagy hajdani kedvese révén, akik vagy elpusztultak épp az előző havi Don-kanyari katasztrófában (s itthon ezt még nem is igen tudja senki), vagy majd csak később fognak.

1946 elején viszont – mikor a tótok lelke forrong, a leghevesebb ifjak fagyos időben is szlovák hímzéses ingben feszítenek, csoda, hogy talpuk alatt nem olvad el a hó – T.-ben a náció szerinti csoportos költöztetés, vagyis a lakosságcsere következik éppen soron. A többség nem cserélné fel szülőföldjét semmiért, maradni akar, egy erős kisebbség viszont nekibuzdulna és költözne máris, hogy a tüstént idekergetendő Érsekújvár–Galánta környéki magyarok birtokába, azaz a szlovákok ősi jussába beüljön. Az ekkortájt ifjúvá serdülő Hudák Pistát már az útra kész utóbbiak között találjuk – egy szlovák nyelvű színtársulat tagjaként kihímezett fehér ingben demonstrálja a hátsó sor közepén, hogy nemzeti érzemény bizony másfajta is mocoroghat, mint magyar.

Mégse kezdünk ebbe most belebonyolódni, meg hát honnan is kapnánk elő hirtelen ezt a két képet.

Nem csoda, hogy az igazgatói fogadáson ezek után elég szánalmasan alakul helyzetbeszámolónk és hiányaink panaszos sorba vétele csakúgy, mint majd a több oldalról föl-fölinduló, de le is fulladó vita. Melyet azok a hiábavaló kunyerálások tarkítanak – egymás szavába vágva, keresvén a szlovák szót, nyomorúságos dadogásokkal és hogyhíjákolásokkal példázva, mennyire jogosak a direktor feddő szavai, melyekkel anyanyelvi állapotainkat illeti. Hogy végül elnökünk, Milota megint csak úgy forduljon az igazgatóhoz, hogy: Pista, szem pocsúvaj, azt mondja, ide hallgass! Ha semmi mást nem is tudsz minekünk szerezni… De egy írógépet! Hallod? Egy leselejtezett szlovák írógépet, hogy ezek a lányok, ha kell, le tudjanak pötyögtetni rajta egy levelet!

Hogy őneki, sajnálja, de nincsen fölösleges gépe.

Na de hátha mégis föl tudsz hajtani majd valahonnan, és valaki elhozza nekünk… Kérsz cserébe magyar írógépet? Egy héten belül, ha a föld alól is, de idehozatok neked tízet!

Nem, az igazgató úr köszöni, de nem kéri, s ekkor már magunk is amondók vagyunk, hagyja már Gyurka bácsi azt az írógépet, ha nincs, akkor nincs, ha eddig kibírtuk, ezt a kis időt már kibírjuk – jön úgyis mindjárt a számítógépkorszak. Mondjuk, akkor meg majd arra nem lesz pénzünk.

*

De hogy miben is lehetne megragadni elbeszélőnk szerint Weisz Dávid napfényműtermének lényegét, és mit foglal magába annak berendezése?

Az a bizonyos napfény-megvilágítású, tető- és oldalfalablakos műterem egyrészt azt jelenti, hogy Weisz még a villanó magnézium, majd a villanyvilágítás térhódítását követően is szívesebben operál a természetes szórt fénnyel, másrészt viszont laboratóriuma is a valódi napsugarak fénynyalábjaival működik, melyeket a mester az udvarról egy tükörrel irányít az ablakba, s onnan óriási kondenzorlencsékkel párhuzamosítva lövet be magának a műterembe. Mestersége alapszerszámául egyébként egy 90 centiméter képátmérőjű, egyedi készítésű, faragott állványos fakamera szolgál, ezt egészíti ki az a fali faprojektor, amely a hozzáértők szerint a maga konform lencséivel a felvételi fényutat minden torzítás nélkül képes rekonstruálni a nagyítás fényviszonyaiban.

Ha ellenben szabadtéri fölvételt óhajt készíteni, Weisz a maga tekintélyes méretű kameráját szekérre kénytelen fölpakoltatni – később egy karcsúbb darabbal már kézi erővel is elboldogulunk, vagyis ketten különösebb megerőltetés nélkül vehetjük a vállunkra, s ily módon könnyen válik rögzíthetővé bármely külső objektum, jelenet és egyéb szabad kitekintés a perspektívába. Weisz kedveli egyébként a grafikai hatású képmódosító eljárásokat is, továbbá maga préseli papírképeinek míves kereteit, napfénymásoló fakeretei és képfelület-módosító szatinálóhengerei pedig már a mester fénykorában, a harmincas években is ritkaságszámba mennek, s ipartörténeti jelentőségűek.

Az így garantált minőség akkor szembeötlő igazán, ha tekintetbe vesszük, hogy a negyvenes évek elejére a faluban már egy-két amatőr is próbálkozik fényképezéssel – hogy mást ne mondjunk, mint Semetka bíró fiát, Istvánt, aki gyakran dolgoztatja ki felvételeit éppen a Weiszékkel.

*

Másnap reggel azonban, fölrúgva az eredeti megállapodást (Galánta nevezetességeit kéne megtekintenünk egy helyi földrajztanár vezetésével) Milota Gyurka bácsi a megbeszéltnél fél órával korábban a Latviába terel minket, és azzal zárja le a múltat, hogy anyja valagát a Hudáknak. Tehet nekem egy szívességet ez a repatriált alkáder. Idézőjeles Štefko!

Azzal térképet húz elő, és szemüveget cserél Milota, majd kiadja a vezényszót: Hajts, Poszugyin! Keressünk magunknak valaki mást!

Ki az a Poszugyin?

Mit tudom én?, hát a kocsis valami orosz regényben. A kollégiumi szobáinkat azért megtartjuk, teszi még hozzá, emiatt senki se aggódjon.

A sofőrnek, aki lélekben már inkább volna pecsenyebárány-király, tetszik ez a lendületes dezertálás, rátapos a gázra, és csak a következő falutáblánál szembesül azzal, hogy véletlenül jó irányba indult – tudniillik eközben ötölte ki nekünk az elnök az új úti célt: Lesz, ami lesz, meglátogatjuk az öreg Semetkát.

Erre az elszántságra azért van most szükség, mert egyáltalán nem vagyunk hozzá hivatalosak, sőt a lányától, Máriától kimondottan nemleges válasz érkezett ajánlkozásainkra. Ezért voltaképpen nem is tudjuk, él-e, hal-e a vén Semetka, ámbár azt nehezen tudjuk elképzelni, hogy apjának halálhírét a lánya ne tudatná szülőfalujával.

Őszintén szólva, Semetka Mária már csehszlovákiai életük kezdeti éveiben, a negyvenes-ötvenes évek fordulóján sem igen pártolja látogatásainkat – s ebben megegyezik véleménye a hatóságokéval. Arra hivatkozik, hogy találkozásaink fölkavarják a papa ingatag kedélyét, utána hetekig zaklatott. S az öreg valóban gyakran küld nekünk egy-egy rosszul olvasható, szlovák nyelvű levelet (a borítékok többnyire fölbontva és újra leragasztva érkeznek), ezekben részletesen beszámol arról, hogy botrányos becsapás áldozata lett, haladéktalanul vigyük őt tehát haza T.-be, s írjuk meg postafordultával, mikor érkezünk hazatelepülése részleteinek megtárgyalása végett. És bizony nemcsak az első tíz évben, hanem később is rendszeresen küld hazagondoló jókívánságokat, s ezek évtizedek múltán is szentségelő honvágyba torkollanak rendszerint, hisz a vén Semetkának a szülőfaluján kívül életében nem lesz több ihlető múzsája.

Milota tudja, hogy a falucska főutcáján lesz Semetkáék háza, csak arra nem emlékszik, hogy még innen a templomon, avagy már azon túl, hoppá, sztoj, Poszugyin, egy tapodtat se tovább, ez az! Klinker dísztéglás, négyablakos, leolvashatjátok a bejárat fölött, ezerkilencszázhuszon… mennyi az?, nem látom. Nem vitás, a falu magyar gazdálkodóinak egyik legtekintélyesebbje lehetett, aki ezt építtette, gondolom, benne akart megöregedni, de tévedett a szerencsétlen, mert ’46-ban átzavarták a Dunán, a porta pedig Semetkának jutott. Noha neki otthon, T.-ben viszont még ennél is nagyobb háza volt, hatablakos – terebélyes melléképülettel, magtárakkal, színekkel, istállókkal, az érpartra lefutó, hosszú kerttel.

Ámbár a kertje ennek is akkora, hogy a földjét ekével kell megforgatni, fölásni nincs, aki győzné, de mára már, látjuk, ahogy belépünk, és kinézünk az ólak mögé, több vele a gond és a teher, mint a haszon. Tessék-lássék van művelve csak, a kiöregedett gyümölcsfák közét lucernával vetették be, emitt egy keskeny parcella zöldségesvetemény, odébb némi kukorica, de hát tudjuk Milotától, a gazda annyira hajlott korban van, hogy egyetlen vele élő hozzátartozója, a lánya is megöregedett már.

Gyurka bácsi tehát hangosan üdvözli Semetka Máriát, a melegre hivatkozva nekigombolkozik, s míg mi a kertben nézelődünk, hiszen hellyel nem vagyunk kínálva, ő mindjárt le is ül a hajnalkával befuttatott verandán az asztalt körbevevő padra. Tudja, hogy ha már ül, nehezebben mutatnak neki ajtót, meg arra is emlékezhet, hogy az öreghez való bejutáshoz puhatolózó tárgyalásba kell bocsátkoznia, és ehhez szintén mennyivel jobb ülni, mint állni. Nem szólva annak óvatos kifürkészéséről, hogy egyáltalán él-e még, akit keresünk.

Hogy időt nyerjen, Milota a kalapjával kezdi legyezni magát, közli, hogy megszomjazott, és azzal küldi be Máriát, hogy egy kancsó ivóvíz elég is lesz nekünk, mert mindenki szomjas, de nehogy egyéb kínálnivalóval fárassza magát. Ám a ház asszonya a víz és a poharak mellé egy palack házi málnaszörp-sűrítményt is előhoz aztán a kamrából.

Eközben elbeszélőnk azt tudja meg Gyurka bácsitól a láthatatlan házigazdáról, hogy a T.-beli mintagazdák közül Semetka volt az egyetlen, aki még németországi tanulmányúton is járt.

Igen?, és mikor?

Mielőtt még megválasztották volna bírónak, ’29-ben, ’30-ban, ’31-ben háromszor-négyszer is kinn járt egy türingiai faluban egy hozzá hasonló gazdálkodónál.

Akkor ő egy világlátott, nyitott szellemű ember?

Mit mondhatnánk neki hirtelen a vén Semetkáról, meg a lánya is visszajött közben, az ő jelenlétében alkalmatlan is volna ilyesmiről beszélni. Írott források most kézenfekvőbbek lennének, szívesebben nyomnánk ezért elbeszélőnk kezébe Semetka régi leveleiből egyet-kettőt, mondjuk épp a németországiakat, de ahhoz elő kéne hozatni Máriával az iratos katonaládát, hogy lehessen kotorászni benne, amíg úgyis várakozni kell.

*

1931. június 22-én Semetka János például Berlinből küldi haza T.-be üdvözletét az otthoniaknak, és jelzi, hogy előző nap még az Északi-tenger partjáról írt képeslapot, de most a fővárosban költik el épp a búcsúebédet a többiekkel, délután viszont már egyedül utazik Halléba, onnan pedig vendéglátójához, Erich Tannemannhoz a türingiai Saubachba. Eddig ugyanis a német partnerekkel együtt kellett beutaznia az országot autón, de hát ezt nem panaszképpen mondja, hisz legalább világot látott egyúttal. Meg már kezd neki tűrhetően megyegetni a német is. És persze megpróbálták fölmérni, merrefelé, hány gazdánál és mekkora igény mutatkozna magyarországi mezei munkásokra.

Szóval, hogyha az otthoniak írnának neki, akkor csak Erich címére, mert nála lesz egy hétig, de ha nem történik velük semmi különösebb, nem is muszáj hogy írjanak. Viszont a malacokra nézzenek rá a tanyán, nehogy megbetegedjenek. A béres pedig az árpatarló-hántás után kaszálja le a lucernát, és etessen föl minden zöldet a lovakkal, mert kevés takarmány lesz, ha nem esik. Itt, a németeknél bizony gyakrabban esik, szépen zöldell minden, a búza és az árpa pedig még csak most hány kalászt.

Aztán tudatja, hogy július elejére fog hazaérni – hamarabb nemigen, hisz Erichéknél is tartóztatni fogják, meg bőven volna mit tanulnia is. De ha már ennyit ráköltött az útra, ki kell hogy használja, mert ilyen rendezett országba ő talán soha nem fog eljutni.

A következő héten pedig a népek csatájának emlékművét ábrázoló képeslapon megírja drága feleségének, hogy indul már haza, Erich most kísérte ki Lipcsébe, üdvözletüket küldik Tannemannék is mindnyájan. Viele Grüsse sendet Erich 1931. VI. 26.

De mire Semetka János hazaérkezik, a felesége, Erzsika már elutazott Csehszlovákiába, úgyhogy a tátrai L'ubochňa gyógyfürdőbe kell az asszony után menesztenie lapját. Miszerint itthon tart már az aratás, jók a búzáink, csak nagyon nagy a meleg ahhoz a jó német levegőhöz képest. Bizony jobb volt Erichéknél, mint itthon, mert ott csak vendég voltam, itt pedig muszáj sokat dolgoznom. Amúgy jól vagyunk, a gyerekek kint vannak a nagyanyjuknál a tanyán, te pedig gyógyulj és pihenjél nyugodtan, üdvözöl Marka lányod, Pistika fiad és férjed, Semetka János 1931. június 30.

*

De hogy maga a vén Semetka igenis megvan még, ezt véletlenül elég hamar észrevesszük. Mert egyikünk épp a kertre nyíló szobaablak párkányának támasztja magát, benéz, és a két függönyszárny között meglátja az öreg ágyát a szoba közepén. Ravatalszerűen, mintha szokatlanul magasan feküdne hanyatt a mozdulatlan test, nagypárnán nyugvó feje a két utcai ablak között rajzolódik ki. Odaintünk Milota klubelnöknek is, hogy mi látszik innen, mire ő most már föl is áll, és úgy mondja, hogy hát akkor tiszteletünket tennénk községünk nagy fiánál, bácsi Janónál. Akit neki gyerekkorától fogva van alkalma tisztelni, egy időben mint községünk bíráját is, míg mi páran már csak idekint látogathattuk meg őt, az ifjabbik többségnek azonban még csak hallani volt szerencséje a legendás Semetka Jánosról.

Nem, sajnos szó sem lehet róla, fordítja ki tenyerét Mária, Apusko nem látogatható. Egyrészt az utóbbi időkben már, ha nem alszik éppen, akkor is félig éberen dereng föl csak a tudata, és napokon át meg sem igen szólal – gondoljuk meg, mégiscsak a kilencvenhetedik évében jár –, másrészt a látása annyira megromlott, hogy akkor sem ismerné föl már a vendégét, ha közelebbi rokonról lenne szó, nemhogy voltaképpen ismeretlenekről és ekkora számban.

Jó, hát nem csődülünk be mindnyájan, puhatolózik tovább elnökünk, és ő maga sem fárasztaná hosszan a beteget, csak szeretne átnyújtani neki a régi szokásokhoz híven egy-egy falatot az új búzából sült otthoni kenyérből meg a saját idei füstölt kolbászából.

Rendben, mosolyog elnökünkre Mária, itt hagyhatja, majd ő átadja neki, ha fölébred, ámbár Apusko nemigen eszik már kolbászt.

Ale precso bi szom ja uzs nye jedov domácu klbászu?!

A panaszos háborgás, miszerint ugyan mért is ne enne már ő hazai kolbászt, oly meglepetésszerűen hangzik föl odabentről, mintha Semetka legalábbis jobblétre szenderült volna már, s abból riadna most föl ezzel a méltatlankodással, benn is akad mindnyájunkban a szó.

No tak hibajtye nuka, szól ki megint az öreg, ukázstye sza, kto sztye hát prisli, arra szólítván föl minket, menjünk csak beljebb, mutassuk meg magunkat, kik is érkeztünk otthonról. Elnökünk előtt ilyenformán nyílik meg váratlanul az út, s ő már indul is befelé, nekünk is int, hogy kövessük, és noha delegációnk hátulsó fele voltaképp nem is ragaszkodna hozzá, hogy bejusson még a hálószobába is – Semetka Mária pedig továbbra se tessékelne be minket –, a beteg kifejezetten elrendeli a névsorolvasást, hogy majd egyenként kelljen mindnyájunknak az ágyához járulni.

Semetka már a hangjáról megismeri Milota Györgyöt, könnyek közt ölelkezik vele össze, s máris kéri, csomagolják ki neki az ajándék kolbászt – de csak szagolni akarja egyelőre, úgyhogy a lánya kénytelen kibontani, nagykéssel kettészelni, a végét szalvétába tekerni, és úgy dugni apjának orra alá, hogy megcsaphassa a hajdani homályos kamrák füstölthúsillata, amely neki – elbeszélőnk szerint – réges-régi tűzrakó lányok harmatozását és kemencefűtő asszonyok verejtékét idézi.

*

Úgy képzelem, hogy a vén Semetkának régi lakodalmak jutnak eszébe a szülőfalujából – például az unokahúgáé, mert akkor együtt mulattak a fiatal suhanc Milotával. Aki a fényképezkedéshez a jobb szélre fog odaállni a mellére tűzött hosszú szalagjával, mint druzsba, ami a koszorúslány legény megfelelőjét jelenti. A násznépről ugyanis kötelező volt felvételt készíttetni a Weiszékkel (vagy Huszárral, vagy Buchbinderrel), ám hogy ott közben rezesbanda fúj, az csak abból látszik, ha netán egy-egy bajszos, mellényes atyafi kimagasodik a hátsó sorból, s fölemelt két karja, könyék alá hulló, kigombolt ingujja elmosódik az exponálás folyamán – nyilván nem lengetné ritmusra, ha nem szólna zene a néma fotográfián.

Ott, a vén Semetka jelenlétében, ahogy körülültük az ágyát, eszünkbe se jutott volna persze helyesbíteni elbeszélőnket. De utólag azért megjegyeznénk, hogy az emlegetett fénykép 1948 februárjában készült, hadd ne hozakodjunk elő az ifjú pár házassági anyakönyvi kivonatával. Amiből az következik, hogy noha unokahúga lakodalmán ott volna a helye, de Semetka János akkor már nyolc hónapja áttelepült Szlovákiába, s már csak ezért sem fedezhető föl ezen a fotográfián.

A vén Semetka újra az orrához emeli a hazai kolbászt, behunyt szemmel szippant az illatából. Aztán mintha mégis a még füstöletlen, friss kolbász sütésének az érzéki emlékek mélyére beivódott, mindig ismert szaga hatná át – most is a régmúltból, amikor T.-ben még a Nagy utcai ház kemencéjéből húzták elő a csigavonalban tekeredő kolbásszal teli tepsiket.

Ezek az örökös sütéstől zsírosan elfeketedett bádogtepsik nemzedékeken át szolgálták a család disznótorainak, lakodalmainak és egyéb ünnepeinek százait, és Semetka úgy érzi, föl tudna idézni akár minden egyes vacsorát – a sütés-főzés mikéntjétől az étrend fogásain át egészen addig, hogy mit játszott a fúvószenekar, kik miről beszélgettek, min vitatkoztak össze, és ki rúgott be.

Disznót rendszerint az öregbéres vezényletével vágtak odakint a tanyán – és én úgy tudom, hogy Karácsony előtt egyszerre ötöt-hatot is, januárban aztán megint vagy nyolcat, mert a béresek járandóságába meg az aratók-cséplők és kapások ebédeltetéséhez is ebből kellett hogy jusson. A füstölést viszont Semetkáék odabent, a Nagy utcai háznál intézték, mert a szigorúan hideg füstöt eregető tüzelés meg az aggályosan szagolgató-tapogató kolbászvizsgálat mindig a gazda feladata volt. A melléképülethez toldott füstölőt egyébként olyan tekintélyesre építtették, hogy a duplája volt a többi nagygazdákénak, és ez a kapacitás sokáig nem bizonyult túlzásnak.

Hogy folytassa csak elbeszélőnk, figyelünk.

Akkor elmondaná még, hogy ugyancsak a szezonja jelölte ki a hízott kacsa és liba vágási idejét, ellenben a birkát alkalomra vágták: szomorú eset volt a halotti tor, örvendetes pedig a lakodalom, az eljegyzési vagy a keresztelői lakoma, a népesebb névnapozás és egyéb hejehuják.

De hogy el tudjuk-e képzelni azokat a fogadásokat, amikor a községbe tekintélyes vendégek jöttek, kérdi elbeszélőnk. És azt, ahogy Weisz Dávid mindezt megörökíti? Amikor, mondjuk, a választókör parlamenti képviselője, máskor a főispán vagy a csendőrség meg a honvédség ilyen-olyan elöljárói érkeznek fúvószenekari kísérettel, netán maga Eckhardt vagy Bajcsy-Zsilinszky, akiket a helybeli tót kisbirtokosok ugyanúgy istenítettek, mint országosan a magyar kisgazdák.

Voltak, akik vasúton utaztak, kényelmes pullmankocsiban – de különvonat csak a kormányzó családját és az ő vendégeiket utaztatta a szomszédos mezőhegyesi ménesbirtokon rendszeresen megrendezett vadászatokra –, s ilyenkor a hírességeket a helyi elöljárók már a vasútállomáson ünnepélyesen kellett hogy fogadják, majd fogatokon szállították őket a vizit helyszíneire s végül a szála éttermébe.

Mások talán impozáns automobillal érkeztek – ők a községháza tetszetős épülete előtt, a legnagyobb csődület közepén szállhattak ki a gépjárműből, esetleg valami kakastollas vagy díszkardos egyenruhás személy jelentést is tett nekik, netán csokrot is kaptak. Vagy csak egyedül Semetka bíró volt az, aki a vendéget köszöntötte egyszerű, kissé tótos akcentussal felhangzó szavakkal, de bármifajta tisztelgő-hajbókoló gesztust mellőzve, hajadonfőtt, szálfaegyenesen – mint az egyetlen csizmás-nyakkendőtlen gazdálkodó a sok nadrágos úrféle között.

Semetka négy cikluson át, tizenkét évig állt a tízezer lakosú nagyközség élén, és miszerintünk egyáltalán nem volt könnyű dolga. Először 1931-ben választották meg, miután hazatért németországi tanulmányútjáról, és úgy tudjuk, az a képviselő-testület, amelyet vezetni hivatva volt, igencsak különbözött az előző ciklusbeliektől: 1919 óta nem volt benne annyi szegényparaszt és nincstelen, mint most, amikor az övéik mind beszavazták azt a húsz jelöltet, akiket a helyi szociáldemokraták és a földmunkásotthonba járók javasoltak – és csak további húsz tag került be a testületbe virilis jogon.

A faluban már az előző télen is rengetegen éheztek és fáztak, úgyhogy muszáj volt folyósítani némi búzakölcsönt a rászorulóknak, a községi tanyáról pedig vihetett magának fűteni való csutkát, kórót vagy rőzsét, akinek jutott. De az új bíró hivatalba lépésekor már 615 családnak nem volt betevő falatja sem – ő maga számláltatta össze rögtön, onnan tudjuk –, hiszen még többen maradtak summásmunka nélkül, mint azelőtt, és eladósodtak a kisebb gazdák is. Úgyhogy azonnali élelmiszersegélyt kezdenek osztani lisztből vagy búzából és rozsból meg krumpliból.

És bíráskodásának még mindig az első hetében Semetka János rendkívüli képviselő-testületi közgyűlést hívat össze, hogy késedelem nélkül beindíttassa a rászorulók számára az ínségmunkát. Kifaggatja a jegyzőt meg a számvivőt, mi van a kasszában, mekkora összeget tudnánk megmozdítani az ügy érdekében – keményen alkudozik velük, kikéri a mi képviselői véleményünket is, végül 11 000 pengőben állapodunk meg. Hosszú vita során dől el, hogy a község ennyi munkabér fejében mit csináltasson meg a szükségmunkásokkal: töltsék föl és alakítsák ki a leventetér futballpályáját, építsenek cement gyalogjárdákat, hozzák rendbe a Hősök ligetét, fásítsanak, és tisztítsák ki az árkokat meg a vízátereszeket.

Utóbbi nem tévesztendő össze a Szárazér öntözőcsatornájának mederkiépítésével, szól rá Semetka egy közbeszólóra, az egészen más tészta, úgyhogy azt ne is keverje ide senki! De most még Weisz Dávid se szíveskedjék elmagyarázni, ha lehet, hogy ő ugyanúgy beletapos a süppedő iszapba, a csúszós agyagba, és összesározza a nadrágját, ha tisztességesen el akarja végezni a dolgát, mint akárki más.

A többség nehezen érti meg, hogy ilyenkor azt is ki kell alkudnunk egymással, mekkora napszámbért fizessünk – ettől függ ugyanis, hogy az adott summából mi mindenre futja. A főjegyző 1 pengő 20-as napszámot javasol, a munkásérdekeket képviselő testületi tagok viszont az 1.50-ért állnak ki. Pedig eszükbe juthatna, hogy ez a 11 000 pengő milyen hamar elfogy – úgyhogy amikor már apadóban lesz, beleegyeznek ám a napi 3 kiló lisztbe és 2 kiló krumpliba vagy a 80 fillérbe is, csak az meglegyen.

Semetka János a kezdet kezdetén leszögezi, hogy akit a szavazói beválasztottak, az a képviselő-testületi ülésen mindig hallathatja a hangját, ahogy azt a törvény előírja. És az is meg van nekik engedve, hogy a földmunkásotthonban egymás közt szépen megbeszéljék a gondjaikat. Rendben. De az már nem járja, kérem, hogy a piacon folyvást a nyilvános bujtogatás és lázítás menjen. Ugye, szokás szerint ott várnak munkára a napszámosok, mire megjelennek köztük a vezéreik, a helybéli szocialisták hangadói, a Lóczi, a Hudák, a Dusza meg a többi, és az amúgy is elkeseredett, nincstelen tömeg soraiban mételyező munkát végeznek. Kijönnek a munkásotthonból, ahol megszívták magukat isten tudja, honnan szedett, fölforgató nézetekkel, és nekiállnak telepolitizálni az egyszerű nép fejét. De sokszor egész napon át nem tágítanak, mint akik a forradalom kitörését is itt, a mi emberpiacunkon akarják bevárni.