HELIKON

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hermann Hesse: In Weihnachtszeiten. Betrachtungen, Gedichte und Aquarelle des Verfassers. Ausgewählt und mit einem Nachwort versehen von Volker Michels

Copyright © 2001, by Hermann Hesse

Suhrkamp Verlag, Frankfurt am Main

A mű fordítását az EUROPÄISCHES

ÜBERSETZER-KOLLEGIUM

STRAELEN támogatta

A szövegeket válogatta Volker Michels

Fordította és az utószót írta: Horváth Géza

A fordítást az eredetivel egybevetette: Gál Zoltán

Sorozatszerkesztő: Horváth Géza

A címlapon Hermann Hesse: Arosa (1928)

című akvarelljének részlete látható

Hungarian translation © Horváth Géza, 2013

© Helikon Kiadó, 2013

Felelős kiadó Szász Zsolt

Felelős szerkesztő Kovács Attila Zoltán

Olvasószerkesztő Schultz Judit

Borítóterv Somogyi Péter

Elektornikus verzió: eKönyv Magyarország

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-227-460-7

www.helikon.hu

[A karácsonyfa alatt]

Az élmény, amelyre ma visszaemlékszem, nem tartott percekig sem, csupán néhány másodpercig. Az ébredés és látóvá válás pillanataiban azonban sok mindent meglátunk; az emlékezet és a feljegyzés, miként az álmoknál, sokkal több időt igényel, mint az élmény maga.

Calwban, az atyai házban történt, szenteste a „szépszobában”; a hatalmas fán égtek a gyertyák, és már a második éneket énekeltük. A legfennköltebb, legmagasztosabb pillanat, az evangéliumi történet felolvasása már elmúlt: apám egyenesen állt a fa előtt, kezében a kis testamentummal, és félig olvasta, félig kívülről idézte Jézus születésének történetét: „Valának pedig pásztorok azon a vidéken, akik künn a mezőn tanyáztak és vigyáztak éjszakán az ő nyájok mellett…” Ez volt a karácsonyi ünnep szíve és magva: ahogy körbeálltuk a fát, apánk meghatott hangja, a szoba sarkába vetett pillantás, ahol a félkör alakú asztalon sziklák és moha között ott állt Betlehem városa, az ajándékozást megelőző utolsó, örömteli, feszült várakozás, és mindamellett szívünkben az a csöndes ellenérzés, amely hozzátartozott minden ünnepünkhöz, és egy kicsit elrontotta és megzavarta, ám egyúttal emelkedetté is tette és fokozta az ünnepi hangulatot: egyfajta ellentét a világ és Isten birodalma, a természetes öröm és a jámbor öröm között. Ha nem volt is olyan rossz, mint húsvétkor, és kétségkívül, ha nemcsak örülhettünk, de örülnünk is kellett az Úr Jézus születésnapján, örömünk, hogy Jézus megszületett a betlehemi istállóban, hogy ragyognak a fán a gyertyák, illatoznak a mézeskalácsok és a fahéjas csillagok, és a szívünket szorongató feszültség, hogy vajon valóban azokat az ajándékokat találjuk-e az asztalon, melyekre hetek óta vágyakoztunk, furcsa-tisztátalan érzéssé keveredtek össze. De valahogy mégis így volt, az ünnepekhez ugyanúgy hozzátartozott a gyertyák és az énekek mellett a halovány meghatottságnak és rossz lelkiismeretnek ez az enyhe, finom-félénk mellékíze is. Ha születésnapot ünnepeltünk, mindig elénekeltünk egy éneket, amely a következő, kétkedő kérdéssel kezdődik:

Nem igaz öröm-e,

Embernek születni?

Nos, igazi öröm, és mégis, amikor gyerekként, évről évre átugrottam éneklés közben a kérdőjelet, meg voltam győződve róla, hogy valóban öröm „embernek születni”, különösen születésnapokon. És így éreztünk akkor is, azon a karácsony estén: szívből örvendeztünk.

Apám befejezte az evangéliumi történetet, elénekeltük a második éneket, én eközben már az asztal sarkát fürkésztem, ahol az ajándékaim sorakoztak, majd mindenki a helyéhez ment, a lányokat anyám vezette az ajándékaikhoz. A szoba közben felmelegedett, a levegőt gyertyacsillogás, viasz- és gyantaszag és tömény süteményillat töltötte be. A lányok izgatottan suttogtak, kézbe vették és megmutatták egymásnak ajándékaikat, és amikor a húgom felfedezte az ajándékait, hangos örömujjongásban tört ki. Én tizenhárom vagy tizennégy éves lehettem ekkor.

Mint mindenki, a karácsonyfától én is az asztalok felé fordultam, ahol a meglepetések várakoztak; fürkésző tekintettel felfedeztem a helyemet, és odasiettem. Közben ki kellett kerülnöm Hans kisöcsémet meg egy alacsony játékasztalt, amelyen az ő ajándékai voltak. Egyetlen pillantással végigmértem: középen a legszebb darab, egy apró kis agyag étkészlet volt; mókás, liliputi tányérkák, korsócskák, csészécskék sorakoztak egymás mellett, fura és megható látványt nyújtottak a kedves, apró edények, a gyűszűnél is kisebb csészék. Öcsém előrenyújtott fejjel állt a törpekészlet fölé hajolva, és amint elmentem mellette, egy másodpercig láttam gyermekarcát – öt évvel volt fiatalabb nálam –, és azóta, az elmúlt fél évszázad során sokszor láttam emlékezetemben ugyanúgy, ahogy akkor, abban a pillanatban feltárult előttem: csöndesen ragyogó, enyhe mosolyra fakadó, boldogságtól és örömtől megdicsőült és elbűvölt gyermekarcát.

Ennyi volt az egész élmény. Elillant, amint továbbmentem, és saját ajándékaimhoz léptem, amelyek aztán lekötötték a figyelmemet. Ezek közül ma már egyetlenegyet sem tudnék felidézni és megnevezni, míg Hans kis edényeire még most is pontosan emlékszem. Mindmáig a szívemben őrzöm ezt a képet, és szemem alighogy meglátta öcsém gyermekarcát, szívemet a meghatottság és megindultság sokféle érzése járta át. Szívem első rezzenéseként nagy-nagy gyöngédséget éreztem a kis Hans iránt, melyhez némi távolságtartás és fölény érzete társult, mert kedves volt és bájos, mégis valahogy gyermekinek tűnt az a megdicsőült és lelkesült kifejezés, amelyet az apró agyagkacat varázsolt az arcára, amit néhány garasért lehetett kapni a fazekasnál. De közben máris ellenkezett a szív következő rezzenése: rögtön ezután, vagy még inkább ezzel egyidejűleg gyalázatosnak, sőt közönségesnek éreztem megvetésemet a korsócskák és csészécskék iránt, és még ennél is gyalázatosabb volt az érzés, hogy okosabb és erősebb vagyok a kisebbnél, aki mámorittasan tudott még örülni a karácsonynak, a csészécskéknek, és minden olyan varázslatos ragyogással és szentséggel hatott rá, mint egykoron rám is. Ennek az élménynek a lényege és értelme az „egykoron” fogalma volt számomra! Hans gyerek volt még, én azonban hirtelen rádöbbentem, hogy én már nem vagyok és soha többé nem is leszek az! Hans Paradicsomként élte meg ajándékasztalkáját, de én már nem voltam képes efféle boldogságra; büszkeség töltött el, hogy én immár kinőttem ebből a korból, büszkeség és szinte irigység is. Távolsággal, fölülről és kritikusan tekintettem öcsémre, aki akkor még hasonlított rám, és közben szégyelltem is magam, amiért így tudtam ránézni: részvéttel és megvetéssel, gőggel és irigységgel vegyes érzésekkel. Egyetlen pillanat teremtette meg ezt a távolságot és támasztotta ezt a szakadékot közöttünk. Láttam, és egyszeriben tudtam, hogy nem vagyok immár gyerek, idősebb és okosabb, ám gonoszabb és ridegebb is vagyok Hansnál.

Semmi más nem történt azon a karácsonyestén, mint hogy egy kis növekedés indult el bennem, ami azzal a kellemetlen érzéssel járt, hogy énné válásom során bezárult egy gyűrű a sok ezer közül –, ám nem homályosan, mint szinte az összes többi; egy pillanatra felébredtem és a tudatomnál voltam, s bár nem voltam tisztában vele, lázadozó érzéseimmel világosan érzékeltem, hogy nincs növekedés, mely ne foglalná magában az elmúlást. Minden pillanatban lehull egy levél a fáról, rólam is lehullott egy elszáradt pikkely. Így van ez életünk minden óráján, végtelenül követi egymást sarjadás és hervadás, de csak ritkán vagyunk ébren és figyelünk egy pillanatig arra, hogy mi is megy végbe bennünk. Attól a másodperctől fogva, amikor megláttam öcsém ragyogó arcát, sok mindent tudtam magamról és az életről, amiről akkor még sejtelmem sem volt, amikor beléptem az ünnepi illatot árasztó szobába, és a többiekkel együtt énekeltem a karácsonyi éneket.

Később gyakran visszaemlékeztem erre az élményre, és mindig különösnek tűnt föl, hogy mennyire kiegyensúlyozták egymást az ellentétes érzések: a fokozott önérzet és a sötét bűntudat, a felnőtté és egyúttal szegényebbé válás érzése, az okosság, fölényesség és a rossz lelkiismeret halk rezdülése, a távolságtartás öcsémmel szemben és a vágy, bárcsak bocsánatot tudnék kérni ezért tőle, és értékesebbnek láthatnám ártatlanságát. Ez egyáltalán nem hangzik gyermetegnek, sőt igencsak bonyolultnak, ám az ébrenlét pillanataiban nem vagyunk gyermetegek; azokban a pillanatokban, amikor mezítelenül állunk az igazsággal szemben, hiányzik a jó lelkiismeret bizonyossága és a magunkba vetett feltétel nélküli hit jó érzése. Az ébrenlét pillanatában képes az ember akár végezni is magával, de mással soha. Az ébrenlét pillanatában mindig nagyon veszélyeztetett az ember, mert nyitott, és kénytelen magába fogadni az igazságot, márpedig sok minden szükséges ahhoz, hogy megtanuljuk szeretni és életelemünknek tekinteni az igazságot, mert az ember először is szánalomra méltó teremtmény, és ellensége az igazságnak. Az igazság sohasem olyan, amilyennek óhajtjuk, vagy amilyet választanánk magunknak – az igazság kérlelhetetlen.

Így nézett hát rám az igazság az ébrenlét pillanatában. Az ember megpróbálhatja azután mindjárt elfeledni, utólag enyhíteni és megszépíteni, és így is tesz, mindig. Mégis, egy-egy villanás megmarad minden ébredésből, egy ugrás az élet sima felületén, egy riadás, egy intés. És valahányszor visszaemlékezünk egy ilyen ébredésre, soha nem a reflexiók és a szépítgetések elevenednek fel bennünk, hanem az élmény maga: a villanás, a riadás.

Szinte magam is gyerek voltam még, amikor egyszer csak öcsém arcán hirtelen elevenen magam előtt láttam hervadtan lehullott gyermekkoromat, és az ezt követő órák és napok elmélkedései és felismerései csupán lepattogzott héjak voltak, melyek mind ott rejlettek már az élményben. Az én élményem tulajdonképpen kedves és barátságos volt; amit láttam, és amiért szemem egy pillanatra kinyílt, szeretetre méltó, szelíd és bájos kép volt. A boldogságot láttam felragyogni egy gyermekarcon. És közben villanás és riadás is volt, mert minden ébredésnek ugyanaz a tartalma: az igazságnak milliónyi arca van, de igazság csak egy van. Megmutatkozott számomra, hogy a kis Hansnak van valamije, valami nagyon szép és értékes valamije, amit én elveszítettem, ami már nem az enyém, és ezzel talán a legjobb, az egyetlen valóban értékes dolgot veszítettem el, mert boldogoknak nevezik a gyermekeket, az Isten országába kívánkozó felnőttekhez pedig így szólnak: „Bizony mondom néktek, ha olyanok nem lesztek, mint a kis gyermekek…”

Elvesztettem hát a boldogságot és az ártatlanságot, és ezt csak akkor vettem észre, amikor saját szememmel láttam, de nem magamon, hanem egy másik ember arcán. Ez a belátás is az élmény gyümölcse: amije van, azt nem látja az ember, nemigen tud róla. Én is voltam gyerek, és mit sem tudtam róla. Egy mosolyban és egy felragyogó szemben, egy finom felvillanásban láttam meg a boldogságot, amit csak addig birtokol az ember, ameddig nem látja. Csodálatosan ragyogó és szívet melengető volt ez a boldogság. De volt benne valami, amin fölényes érzéssel csak mosolyogni tudtam: valami gyermeki, amit némiképp gyerekesnek, bugyutának találtam. Irigységre és gúnyra késztetett, és ha a boldogságra már nem voltam is képes, gúnyolni és bírálni annál inkább tudtam. Valószínűleg a Megváltó tanítványai is ugyanúgy nézhettek egykor a boldogokként magasztalt gyermekekre, mint ahogy én néztem akkor Hansra: irigységgel és kissé gúnyosan. Felnőttnek érezték magukat, okosabbnak, tapasztaltabbnak, mindetudónak, fölényesnek. Csakhogy ez a felnőttség, okosság és fölény éppenséggel nem boldogság, nem magasztalják boldogként, és nem vezet el Isten országába.

(1936)

Szenteste

Néztem az ablak homályát,

S hallgattam lent a hólepte

Városka harangbongását,

Míg a néma csönd elnyelte.

A tiszta, szelíd éjszaka

Varázslatos, hűvös fénye,

Sápadt, ezüst holdsugára

Magányosságom reménye.

Karácsony! – kiáltja konok,

Honvágytól űzött lelkem.

Ó, ti messzi, csöndes korok:

Amikor eljött még nekem.

Azóta sötét szenvedély

Kerget és hajszol csak egyre,

Nyugtalan vándort, síri éj,

Örömre, aranyra, kegyre.

Megtört és fáradt már a szív;

Az útszélen megtorpanok;

A messzi kékség álma hív:

S újra ifjú, s újra otthon vagyok.

(1902/1903)

Karácsony ünnepében

Korunk átlagemberének életében a néhány, szokásból megtartott, nagy ünnepnap az a kevés alkalom, amikor eszményeket követ. Újévkor a fejét csóválja, vagy érzelgősen sóhajtozik az élet mulandósága, a rohanó idő miatt, a húsvétot és pünkösdöt a tavasz ébredése, az újjászületés ünnepeként ünnepli, mindszentek napján meg kilátogat a temetőbe. Karácsonykor pedig megajándékozza magát néhány pihenőnappal, vesz a feleségének egy új ruhát, a gyerekeinek meg néhány játékot. Sokan kissé rezignáltan osztoznak a kicsik örömében; fájdalmas gyermekkori emlékekkel szemlélik a csillogó karácsonyfát, és megajándékozott, boldog gyermekeik láttán ezt gondolják: Örvendezzetek csak, és élvezzétek a boldogságot, az élet nemsokára úgyis megfoszt benneteket minden örömtől és ártatlanságtól.

De azt már nem kérdi, hogy miért történik így mindez. Miért tűnik „az élet” gonosz hatalomnak, amely a gyermekországból bűnbe, csalódásba és gyűlöletes munkába vezet? Miért kell, hogy az öröm és ártatlanság az „élet” áldozatává váljék?

Azokon a napokon azonban, amikor az ember valóban felteszi ezeket a kérdéseket, megszűnik átlagembernek lenni, és megteszi az első lépést egy új élet felé. És ha továbbmegy ezen az úton, a jövőben élete minden napja értékesebbé, tartalmasabbá és jelentékenyebbé válik annál, ahogyan korábban teltek mulandó csillogású és félig-meddig igaz, némi tűnődéssel töltött ünnepnapjai. Belátja, hogy nem „az élet” fosztotta meg az ártatlanságtól, örömtől és eszményektől, és nem volt igaza, nevetséges volt, amikor az életet vádolta emiatt. Mert hisz ő maga volt az, aki becsapta önmagát.

Mert nincs „idők szava” és „idők parancsa”, mely arra kényszeríthetné az embert, hogy anyagi javakat részesítsen előnyben a szellemi javakkal, mulandót a múlhatatlannal szemben. Aki mégis e meghatározó választás mellett dönt, önmagán kívül senki mást nem tehet érte felelőssé.

„Ugyan már”, felelitek erre, „korunk éppen hogy nem az eszmények kora, és nem változtathatjuk meg, miként magunkat sem.”

Hát igen, régi frázis ez, mindenki ezt szajkózza, és mindenki úgy véli, hogy el is kell hinnie. Korunk nem az eszmények kora! De miért nem? Mert föltűnőbben, gátlástalanabbul hajszoljuk a pénzt, mint korábban? A kérdés azonban csak az, vajon hogyan ítél meg majd bennünket az utókor. Hiszem, hogy nem azt fogják mondani: akkoriban drágább volt a szén, és akkor találták fel a patentkapcsot meg a hintakádat, akkor ment ki a divatból a postakocsi, és tűntek fel az első villamosok. Azt hiszem, sokkal inkább így emlékeznek majd: az bizony költők és számos erős vallási mozgalom kora volt. Az fog fennmaradni, létezni, az lesz majd értékes, és az számít, amit ti kellemes időtöltésnek és fényűzésnek neveztek, sőt, amit sokan éppenséggel bolondériának és ábrándoknak hívtok, miközben rég feledésbe merül halálosan elkeseredett és komoly harcotok a pénzes zsákért.

Nem ismeritek a karácsonyt, a szeretet, az öröm ünnepét? Vagyis a szeretetet és örömet nem tartjátok fennkölt hatalmaknak, melyeknek különleges, az állam által biztosított ünnepnapokat szenteltek? De hogyan is áll a helyzet nálunk a szeretettel és az örömmel? Azért, hogy évente néhány napig vagy legfeljebb hétig örülhessetek, életetek háromnegyed részét az örömtelen munka porában töltitek verejtékezve, márpedig ez nemhogy felemel, de elnyom benneteket. És ha megfáradva fényre és örömre szomjúhoztok, a legtöbben nem magatokban keresitek azt, hanem megvásároljátok – színházakban, ócska mulatókban, kocsmákban. Na, és hogy állunk a szeretettel? A férfiaknak, akik tíz-tizenkét órát áldoznak pénzkeresésre, két-három órát kocsmára vagy egyéb szórakozásra, a feleségükre és gyerekeikre, fivéreikre és nővéreikre csak néhány pillanatnyi idejük marad.

Minden idők életbölcsességének különös, ám egyszerű titka, hogy a legkisebb önzetlen odaadás, részvét, szeretet gazdagítja az embert, míg fáradozásunk a birtoklásért és hatalomért megfoszt erőinktől, és elszegényít. Tudták és tanították ezt az indiaiak, azután a bölcs görögök, majd Jézus, akinek születését épp most ünnepeljük, és azóta még ezer és ezer bölcs és költő, akiknek művei túlélték az időket, míg koruk birodalmai és királyai eltűntek és feledésbe merültek. Tartsatok akár Jézussal vagy Platónnal, Schillerrel vagy Spinozával, a végső bölcsesség mindig az, hogy nem boldogít sem a hatalom, sem a tulajdon, sem a megismerés, hanem egyedül csak a szeretet. Az önzetlenség, a szeretet révén hozott áldozat, a tevékeny együttérzés, a lemondás mások javára veszteségnek, önmagunk kifosztásának tűnhet, holott ezáltal éppen hogy gazdagodunk és gyarapodunk, és ez az egyetlen út, amely előre és fölfelé visz. Régi dal ez, és én rossz dalnok és rossz hitszónok vagyok, az igazságok azonban nem vénülnek meg, és mindig és mindenütt igazak, akár a pusztában hirdetik, akár költeményben éneklik meg, akár újságokban közlik őket.

(1907)