SZÉLESI SÁNDOR

SZÖRNYETEG

A HAJTÓMŰBEN

Libri Kiadó

Budapest

Copyright © Szélesi Sándor 2014

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Dunajcsik Mátyás

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

A borítót Adam Benton (www.kromekat.com) illusztrációjának felhasználásával Unger Zsolt tervezte

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-310-423-1

Ismerd meg szerzőinket és műveiket a libri-kiado.hu weboldalon, kövesd az újdonságokat és nézz filmeket a nyugatiter.hu blogunkon, csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

I

1

Egy ideje már úgy hiszem, történelme során az emberiség nem egyenes úton jár, hanem spirálison. Lépései nem valamiféle távoli, egyszer elérendő jövőbe viszik, hanem egy furcsa íven mindig visszakanyarodnak az első, homokban hagyott lábnyomaihoz, amelyeket már nem lát meg, mert elsöpörte őket a szél vagy elmosta a tenger árapálya. Az emberi civilizáció újra és újra szembesül a saját múltjával; mindig átéli a szenvedés legmélyebb fokát, majd onnan a felemelkedést, amelynek csúcsán elbizakodottságában végül elbukik, hogy ennek nyomán megint visszatérjen az örök körforgásba. Az embereknek korról korra, nemzedékről nemzedékre újra kell tanulniuk mindazt, amit az őseik tudtak, akik ugyanúgy a saját szenvedésük árán szerezték meg a tudást. A születéstől a halálig tartó egyenes út alatt nem teszünk semmi mást, csak újraéljük apáink életét. Az életek sora táguló és szűkülő körtánc, örök pörgés, nem nyugvó körforgás, ami egy hatalmas, szakadatlanul forgó civilizációs spirállá formálódik a végén.

Az ember élete ugyanakkor nem kizárólagosan csak az emberé. Manapság gyakran gondolok arra, hogy az élet szikrája, fellobbanó és kihunyó lángja nem más, mint Isten végtelen kegyének megvillanása a világegyetem határtalan téridejének középpontjában. Minden élet ajándék, nem csupán az enyém, és talán a világ tényleg nem más, mint lélegzetvétel, Isten moccanatlan lehelete, a hinduk szerint a Brahma kilégzése és belégzése közötti, nekünk végtelennek tűnő, ám ugyanakkor felfoghatatlanul rövid idő.

Ha a helyzetünk elemzése közben ezekre gondolok, egyúttal arra is mindig rá kell jönnöm, hogy a világ nem jó vagy rossz, hiszen ugyanaz a dolog a megfigyelő helyzetétől függően ennek is, annak is tűnhet. Van egy hely az űrhajónkon, ahonnan mindez tisztán látható: a hengerpalást fölötti kilátópontról. Ha ott megállva felnézek a „magasba”, a világegyetem egy szeletét láthatom különös, szubtér alatti nézőpontból. A közeli csillagok világító ívet húznak, kísértetfényeket hagynak maguk mögött, a távoli galaxisok pedig lassan forognak, ami az összesűrűsödő téridő hatásának köszönhetően szabad szemmel is megfigyelhető. Hozzáolvastam az adatbázisunkból: a spirituális szimbolikában a jobbra forgó spirálkarok állítólag a teremtő erőt jelképezik, a balra forgók a pusztítót. A galaxisok örvénye viszont egyszerre húz mindkét irányba: valójában csupán nézőpont kérdése, hogy mi, mint a kozmoszban haladó megfigyelők, hol repülünk el: „alattuk” vagy „fölöttük”. Nem könnyű azonban megfigyelőnek maradni, mert az ember tevékeny lény, és mivel esendő is, vakon botladozik előre. Rosszat és jót egyaránt teszünk, miközben a jövőbe haladunk – és a bűneink néha nagyobbak az erényeinknél.

A mi bűneink… Az ember néha önnön gyermekeinek vérével igyekszik az útját biztosítani.

Jerikó építésének kezdetekor Hiel a legidősebb fiát adta áldozatul istenének, amikor pedig állt a város, a kapukért a legkisebbet. A moabiták királya, Mésa szintén feláldozta fiúgyermekét, hogy megóvja a birodalmát Izrael harcosainak támadásától. Ábrahám is megölte volna Izsákot, áldozati tőre csak hajszál híján nem sújtott le a gyermekre. Az aztékok a templomaikban ezrével áldoztak embereket Huitzilopochtlinak, hogy biztosítsák a napfelkeltét, az Andok népei pedig gyerekeket gyilkoltak le a jó termésért, csupán azért, hogy évről évre bőven teremjen a kukorica, nagyra nőjön a bab, és hatalmasra kerekedjen a paradicsom.

Az isteneknek azonban nem a vér a fontos, hanem maga a cselekedet. A világ körforgásának fenntartása múlik az áldozaton. Az élet kell, az utolsó lehelet, a kihunyó tűz, amely után a test a világ teste lett, a lélek pedig megtér Isten mellé, ahol a helye van, ahonnan az idők során egyszer-tízszer-ezerszer kiszakadt. Nem a vér kell… Akiknek a vér és a hús kell csupán, azok az emberekre akaszkodó démonok és szörnyek. Minótaurosznak nem azért áldoztak szüzeket Kréta szigetén, hogy a nap felkeljen vagy az elvetett búza terméssé érjen. Neki hús és vér kellett. Annak a Minótaurosznak, amely az ősi mítoszok szerint Pasziphaé királyné és egy fehér áldozati bika gyermeke volt. Nem isten, csak egy szörnyeteg.

Akárcsak a mi lényünk a hajtóműben.

Itt, a Mithrason.

2

Nathan Evans az utolsó, krómsapkás üvegtartály előtt állt, és a legidősebb klóngyermeket nézte. Az olajszerű, sárgás folyadékban lágyan lebegő testet, a madárcsontú végtagokat, a felázott, selymes fényű bőrt. A vékony, lezárt szemhéjat, amelyen keresztül látni lehet a szemgolyó sötétjét. A szemet, amely finoman vibrál, néha nyugtalanul fel és alá ugrik, mintha a klón álmodna. De nem álmodik, nem álmodhat, mondta magának Nathan. A klónok nem álmodnak.

Nem éreznek, nem beszélnek, nem álmodnak, hiszen nem élnek emberi életet; sem emlékeik, sem szavaik, sem vágyaik nincsenek; ők csupán bábok. A csíratartályból kéthetesen kerülnek át a sárga folyadékba, és úgy nőnek, mintha egy ember alakú műanyagbabát töltenének fel lassan vízzel. Mindössze az erek ritmusos feszülése különbözteti meg őket a bábuktól, áttetsző bőrük alatt a keringési rendszer áttekinthetetlen, sötét hálója kanyarog, elágazik, lüktet, ahogy kitartóan zubog a vér a szív lassú ütemére. Fejlődnek, szinte szemmel láthatóan: kilenc hónap alatt kilenc évnek megfelelő mértékben. Amikor kikerülnek innen, akkor sem többek, mint bábok. Csak bábok.

Evans a vékony szemhéjat és a szem akaratlan megrándulásait bámulta. Az arc, ezt leszámítva, rezdületlen maradt.

Az arc.

A saját gyermeki arca.

– Nathan! Itt vagy?

Jane hangja élesen vágott bele a labor csendjébe, csapongott, mint valami elszabadult, hatalmas madár egy szűk helyen, és ide-oda vágódott a króm-üveg polcok, klóntartályok és félhomályos sarkok között. Nathan Evans összerezzent a saját neve hallatán, és az ajtó felé fordult. Mindig zárva tartotta, nem szerette, ha más is bejön és látja a klóntartályokat. Ez a hely csak az övé volt kilenc éve, mióta átvette dr. McKimmie-től. Szerencsére senki nem járt errefelé, csupán néhanap Jane és… és tényleg senki más.

– Itt vagyok – felelte kényszeredetten. A saját hangja is furcsán hatott. Itt bent ritkán hallatszott szó, mintha a hangos beszéd veszélyes lenne a falakra. A labor a némaságra épült, és a csend tartotta össze.

– Elfeledkeztél a vacsoráról – tudatta a nő a hangszórókon keresztül. Nem akart belépni ide, akkor se akart volna, ha Nathan kitárja előtte az ajtót, és behívja. Eljött a férfiért, de ott maradt kint a folyosón, ráhajolva a bejárati telefonra. – Jeleztem, hogy később érkezünk, és eltoltuk egy órával. Jönnöd kellene, mert hamarosan az az egy óra is letelik!

– Nemsokára megyek.

– Most gyere!

Nathan körbepillantott a laboron. Az aszeptikus fülkék és a fémes csillogású műszerek körül rend uralkodott, egyetlen folt sem volt a monitorokon, a munkaasztalokon porszemet sem lehetett találni. A tartályok paneljei zölden világítottak, a létfenntartó rendszerek a megfelelő értékhatárokon belül működtek. A hűtők üvegfalán túl lassan kavargott a hűtőgáz, eltakarta a felcímkézett, színes kupakos üvegcsék régi és új biológiai mintáit. A levegőben halovány fertőtlenítőszag érződött. Minden rendben volt. Semmi szükség nincs itt rá. Akár mehetne is.

De nem akart menni. Semmi kedvet nem érzett ahhoz, hogy emberek közé menjen.

Még egy hét hátravolt, és ő már most érezte azt, amit az utolsó három napon szokott. Az igazság az, hogy pár hónapja az eddigieknél korábban rátör az undor és a depresszió keveréke. Korábban, mint szokott. Kilenc éve csak az ébresztés előtti napon érezte ezt, aztán két nappal korábban. Most már négy-öt nappal előbb is…

– Nathan!

– Nincs kedvem, Jane.

– Ezt ne az ajtón keresztül beszéljük meg!

A férfi hallgatott.

– Ez csak egy vacsora. – A nő értett a csendből. – Velem és a barátaiddal… Hozzám nincs kedved, vagy hozzájuk?

– Nem veled van a baj…

– Nélküled nem megyek el.

A falban, a mennyezet alatt sóhajtott egyet a légkondicionáló, aztán halkan, egy pillanatra fém csörrent benne. Valami tényleg megrepedt, gondolta a férfi.

– Rendben – adta be a derekát. Ismerte Jane-t. Makacs és kitartó. Itt fog állni az ajtó előtt, ameddig sikerrel nem jár. Akkor már jobb, ha rögtön beleegyezik… amibe tulajdonképpen egyszer már beleegyezett pár napja. Egy fáradt pillanatában.

– Megyek.

– Megvárlak. Igyekezz, kérlek!

Annak ellenére, hogy tényleg nem akadt már több feladata itt, és hogy Jane az ajtó előtt várta, nyilván egyre türelmetlenebbül, Nathan nehezen indult el. Elnézett a laboratórium hosszabbik fala mentén: kilenc üvegtartály, kilenc fejlődési fázis. A hatodiktól félhomályba burkolóztak a tartályok, csak a kijelzők páros fénye világított, mintha mesebeli kisállatok bújtak volna meg a talaj fölött és a magasban, s érdeklődve figyelnék különleges tekintetükkel a tétova kutatót. A hatodiktól fölfelé azonban a fejlődési különbségek ellenére is meg lehetett állapítani, hogy hasonlítanak egymáshoz – az utolsó három tartályban lebegőkről bizonyosan. Vonásaik az apró eltérések ellenére is világosan kirajzolták a tényt: ugyanazon ember klónjai.

Nathan lejjebb vette az utolsó tartály belső világítását, szinte teljesen elsötétítette, majd magára hagyta a benne lebegő klónt, és gyors léptekkel elindult kifelé. Az ajtó hirtelen tárult fel előtte, és a nyomáskülönbség halk szisszenéssel rántotta be a levegőt a kis fertőtlenítő előtérbe. A férfi belépett, az ajtó gyorsabban zárt mögötte, mint ahogy nyílott.

Erős fuvallat csapott át Nathan arcán, megnőtt a légnyomás, és felerősödött a laborban is érzett fertőtlenítőillat.

Aztán kinyílt a külső ajtó.

Jane Beasley a férfi várakozásaival ellentétben egyáltalán nem volt ideges vagy türelmetlen. Kutató szemmel fürkészte Nathant, amikor amaz megjelent a bejáratban. Szisszenés hallatszott most is, és a túlnyomásos fülkéből kiáradó hűvös levegő megcsapta a nőt. A labor, ez a moccanatlan, örök álmot alvó szörnyű állat, kilélegzett.

Jane tudta, hogy milyen állapotban van ezekben a napokban Nathan, ám most még a szokásosnál is rosszabb volt a helyzet. Nem lehetett nem észrevenni a változást rajta, a lazán lelógó kezek remegését, a beesett tekintetet és az akaratlanul is megfeszített állat. Jane aggódott a férfiért.

Ezt azonban nem mutatta, nem mutathatta most ki.

– Csak egy egyszerű vacsora – mondta kedvesen, miközben úgy érezte magát, mint egy oroszlánszelídítő. – Már egy hete megígértük Cesaréknak.

– Nem érzek hozzá elég erőt – felelte Nathan.

– Kevesen maradtak – mondta Jane. – Nathan, kevesen hívnak már minket. Ha mindig visszautasítunk mindenkit, még a legelszántabb barátaid is elmaradnak mellőled.

– Nem ezért nem hívnak – morogta Nathan.

– Hanem?

– Mindegy…

– Nem az.

A férfi sóhajtott, majd beadta a derekát.

– Rendben. Menjünk át Benaventéékhez! Ki főz ma?

– Cesar. Szerintem kacsa lesz.

– Kacsa?

– Úgy emlékszem, azt mondta, kacsát csinál. Külön kreditet adott érte a farmon. Nagyon készül.

Jane belekarolt Nathanbe, és a vonakodó férfival elindult hazafelé. A genetikai laboratóriumot az űrhajó burkolatához közel, egy nevenincs, számozott szektorban rendezték be, elzárva minden lakott és forgalmas résztől. Egy kisebb orvosi blokk és betegszobák csatlakoztak hozzá, egy intenzív ápoló és műtő, amit egyedül Nathan Evans használt. Körülötte raktárak álltak, ahol orvosi készleteket és a csillaghajó elektromos autóinak alkatrészeit tárolták. Elkülönített folyosó vitt a burkolat biztonságos, legfelső, hetedik rekeszéhez, ahol a gerincvonal melletti szervizalagút húzódott.

Nem találkoztak senkivel, míg ki nem léptek a csillaghajó ege alá.

A Mithras egy gigászi, henger alakú, többgenerációs hajó volt, amelyben úgy éltek emberek tízezrei, mint Jónás a cet gyomrában: a lakott részek az üreges belső felületen húzódtak, épületekkel, utcákkal, parkokkal fedve be a hengerpalást háromnegyedét. A maradék felső íven, túl a nullgravitációs pontban forgó műnap halovány sárga gömbjén, egy hosszanti sávon az űrre nyílott ablak, amely esténként, a mesterséges napnyugta után sötéten ásított: a szubtérben nem világítottak csillagok. Néha egy-egy fényes csík villant el mellettük, egy közeli nap, és megcsavarodott nyoma órákig ragyogott az ablakon túl, míg el nem oszlott a fénye, mint a füst a levegőben. A szubtérből kitekintve a valós tér mintha elsuhant volna a Mithras mellett, míg az idő állva maradt: az utazók benne ragadtak egy borostyánban vagy egy jégtömbben, és csak szellemképeket, árnyakat láttak a külvilágból – kísértetfényeket, ahogy a köznyelv nevezte. Megesett, hogy egy-egy galaxis is átúszott fent, különös, kúp alakba torzulva és lassan forogva, millió év és fényév látványát tömörítve pár órába.

Nathan Evans és Jane Beasley a Mithras hetes szektorában laktak, a Max Planck sétányon. Öt éve költöztek ide, amikor hitelesíttették az élettársi kapcsolatukat és kaptak egy nagyobb lakrészt. Két szoba, fürdő és saját konyha. Ehhez járt volna még egy vagy két szoba, ha gyermeket vállalnak, de Nathan nem akart. Jane megértette, hogy miért, és saját vágyait feladva elfogadta ezt.

A nő mindent előkészített: egy székre még a férfi ruháit is kirakta.

– Semmi ünnepi vacsora – mondta Nathan.

– Nem lesz ünnepi – ígérte a nő. – Csak egy kis baráti. De szeretnék jól kinézni. Olyan régen voltunk társaságban.

Nathan beugrott a zuhany alá. Pár perc alatt végzett, és gyorsan felöltözött. Addigra Jane is elkészült, új blúzt vett fel, könnyedet és merészet, testhez simuló vöröset, rafinált kivágással. A nő mosolygott, igyekezett teljesen lazának és őszintének látszani.

– Mehetünk?

Cesar Benavente és a felesége egy emelettel lejjebb laktak, a Heidelberg úton, a hengerpalást közepe felé. Az asszony, Mary alacsony, teltkarcsú lány volt; a Mithras útjának tizenegyedik évében született, és két hónapja ünnepelte a huszonnyolcadik születésnapját. A nekik kiutalt lakásban két szobával több volt, mint Nathanéknál: az esküvő előtt orvosi felügyelettel együtt vállaltak legalább két gyermeket. A vállalásukból egyet már teljesítettek: a kis Mike négyéves volt. Azóta próbálkoztak a másodikkal is, de valami miatt nem jött össze.

Cesar Nathan gyermekkori barátja volt: egymás mellett ültek az iskolában, egyszerre kezdtek el focizni és egyszerre hagyták abba, amikor rájöttek, hogy nem megy nekik. Összebeszéltek, hogy ha felnőnek, orvosok lesznek. A száznegyvenezres Mithrason megvoltak ugyanazok a szakmák, mint a Földön, választhattak volna bármit, de együtt akarták folytatni. A barátságuk egészen szoros volt, amíg meg nem jelent a szubtéri hajtóműben a szörnyeteg, és Nathan öccse áldozatul nem esett neki. Akkor minden megváltozott, Nathan magába fordult, kerülte az osztálytársait, introvertált lett. Később molekuláris genetikát tanult, Cesar pedig pszichológiát, és bár az egyetemi tanulmányaik alatt megint többet találkoztak, igazából kifogytak a közös témákból.

Nem kellett légvasúton menni, gyalog is meg lehetett tenni a távot a Max Planck és a Heidelberg út között. Nathan és Jane egymás kezét fogva sétáltak át az alsó szintre, ahol már ritkán volt nyitott a folyosó teteje. Sokan kedvelték a zártabb lakórészeket, ahol csak a csomópontoknál lehetett rálátni a gigantikus csillaghajó belső körívére, a hengerpalást lakóotthonaira, munkahelyeire, sportközpontjaira, a belátható utcákon sétáló, hangyaszerűen apró emberkékre… Benaventéék közéjük tartoztak.

Az útról lefordulva Nathan és Jane besétáltak egy lakófolyosóra, és pár perc alatt Cesarék lakásánál voltak.

– Tudom, hogy nem vagy jó kedvedben – mondta Jane, amikor megálltak az ajtó előtt. Megigazította Nathan zakóját. – De egy kicsit légy toleránsabb! Mosolyogj és vágj jó arcot a dologhoz! Menni fog?

– Igyekszem…

A nő bólintott.

– Jól van. Csengess!

Nathan megnyomta a csengőt, és válaszul feltárult az ajtó.

Jane lépett be először.

Figyelmesen berendezett lakás volt, magán viselte Mary Benavente aprólékos gondoskodását és Cesar makettező hobbijának kézjegyét. Repülőgépmodellek függtek mindenütt, alattuk precízen elrendezett vázákkal és vízszintesre igazított digitális képekkel. Mintha egy kis múzeum lett volna, vigyázban álltak a tárgyak, beledermedve valamiféle tiszta, távolságtartó időtlenségbe. Személyességük feloldódott a szoba mennyezetére két párhuzamos sorban felerősített lámpák fényében, a fényforrások fehér, katonás élességében.

Cesar jött eléjük.

– De jó, hogy itt vagytok! – mondta mosolyogva. Kerek arca volt, és a haja már őszült. Ha ezt szóvá tették, azzal válaszolt, hogy a barátságos, fehér tincsekkel rendelkező pszichológusokat mindenki szereti, ezért a pályaalkalmasság feltétele a korai őszülés.

Kezet fogott Evansszel, és szinte ugyanazzal a kézmozdulattal húzta beljebb a lakásba. Közben rámosolygott Jane-re, és aprót biccentett, hogy minden rendben van.

– Tényleg örülök – közölte ezután Nathannel. – Amikor Jane azt mondta, hogy egy órát késtek, már majdnem elvesztettem a reményt.

– Megígértem, hogy elhozom – mosolygott Jane. – És íme, itt van.

Mary is feltűnt, és a két nő udvarias puszit adott egymásnak a levegőben.

– Remek illata van a kacsának… Alig bírtunk megvárni benneteket. Gyertek beljebb!

– Mike?

– A nagyanyja vigyáz rá. Anyám bevállalta ma estére.

Mary puszit adott Nathannek is, bár előtte egy villanásig mintha tétovázott volna. Cesar észrevette ezt, és rosszalló kifejezés futott át vonásain. A pillanatnyi kényszeredett csendet vidámsággal próbálta áthidalni.

– Erre! A kacsa ugyan már nem repül el, de kihűlhet.

A nappalin átvágva a látogató jobboldalt megpillanthatta az étkezőt, rálátással az azzal egy légterű, tekintélyes konyhára. Ahogy Nathan és Jane beljebb léptek, meglátták az elegánsan megterített asztalt. Tizennégy étkészlet volt kint.

– Mi ez? – torpant meg Evans.

– Egy kisebb társaság, ami a te kedvedért gyűlt össze – felelte Jane, és szájon csókolta Nathant. – Boldog születésnapot!

Szinte ezzel egy időben kiléptek a konyhából Nathan szülei és pár barátja. Ott volt Mitchell Dawson és az öccse, Jon, Tom Rylander, illetve Lisa Myers és a férje. Senki sem mosolygott, az ünnephez képest feszült volt a hangulat, mintha mindannyian attól félnének, hogyha megmozdulnak, az este összetörik, mint egy vékony szögre akasztott, súlyos tükör. Egyedül Lisa Myers lépett előre és emelte ölelésre a karját.

– Boldog születésnapot!

Nathan nem szólt, csak elhátrált az ölelés elől egészen az ajtóig. Az arcán döbbenet, értetlenség, sőt, mintha undor is ült volna. Lisa keze lehanyatlott, Mary Benavente elfordult. Nathan szülei levegőt se mertek venni, álltak sóbálvánnyá merevedve a barátok sora mögött, mintha csak fedezéket kerestek volna maguknak… A férfi körbehordozta a társaságon a tekintetét, majd egy szó nélkül kiviharzott a folyosóra, dermedt csendet hagyva hátra.

Jane utána rohant.

– Nem akartam ünnepi vacsorát! – kiabálta neki Nathan az ajtó előtt feldúltan. A zárt, boltíves folyosó messzire visszhangzott szavaitól, de a férfi nem törődött vele, semmivel nem törődött, a világ felszívódott a haragjában, és hangjával együtt robbant elő. – Azt mondtad, Jane, hogy nem az lesz! Nem akarom megünnepelni a születésnapomat, sem most, sem soha többé… És mit keres itt az apám meg az anyám? Mit kerestek itt ők?

– Meglepetés akart lenni. – Jane szeme könnybe lábadt. – Csak vissza akarlak hozni közénk, Nathan. Hónapok óta távolodsz tőlünk. Nem vagy velünk, nem vagy velem…

– Semmi bajom nincs! Érted? Semmi bajom nincs, ami amúgy nem lenne!

A férfi megfordult. Kemény és gyors léptekkel elindult a folyosón egy találomra kiválasztott irányba. Nem is tudta, merre megy.

– Én ezt nem bírom már sokáig – lépett utána a nő tétován. Egyedül maradt, mint egy elhagyott kabát, keresztben az úton. Úgy is érezte magát, eltaszítottnak, levetettnek, elvesztettnek. – Nathan!… Már csak páran vannak itt a hajdani barátaid közül! Már csak páran! Vedd észre, hogy el fogod veszíteni őket is.

– Nem érdekel! – kiabálta vissza a férfi dühödten. – Nem érdekel!

– És a szüleid? Nathan!… Nathan!

Nathan Evans eltűnt a sarok mögött.

Ekkor lépett ki Cesar Benavente a lakás ajtaján. Jane sírva borult a nyakába. Úgy kapaszkodott bele, mint egy mozdíthatatlan, biztonságos menedékbe árvíz idején.

– Jaj, Cesar, mit tegyek vele? Ez egyre rosszabb lesz… Mit tehetnék?

Cesar átölelte, és nem válaszolt.

3

Négy nap múlva Nathan felébresztette a 236-os tartály klónját. A klón az aranyló, olajosan sűrű magzatvízzel együtt csusszant át az élesztőfülkébe, a sodrással, mintha csupán egy élettelen báb vagy egy kiterített, hatalmas tintahal lenne egy éttermi konyha előkészítő asztalán. Aztán a víz kétoldalt elfolyt a levezetőcsatornákon, a nedvességtől fénylő test pedig fenn maradt a krómozott tálcán.

Nathan biztos kézzel dolgozott. Kiszívta a klón tüdejéből a folyadékot, és lélegeztetőgépre kapcsolta a testet. Elvágta a köldökzsinórt, és elcsípte a végét. A bőrét langyos vízpermettel megtisztította az olajos foltoktól; ahol kellett, ott összeégette a testfelületi ereket, amelyek hajlamosak voltak a nyolcadik-kilencedik hónap tájékán kinyílni és a bőrön át a magzatvízbe szivárogni. Levágta a klón csatakos haját, teljesen kopaszra nyírta, és leborotválta a szemöldökét. Ezek után finoman megszárítgatta a testet, és mivel a bőrfelület ilyenkor még hiperérzékeny volt, érzéstelenítővel lekezelte, s lágy szövetlepedőt terített rá.

A klónnak meg kellett szoknia a testét fedő anyagot. Nem sok ideje maradt rá, csupán három nap.

A 236-os köhögött. Nathan leszedte a lélegeztetőgépről, és lezárta a fülkét.

A klón erre kinyitotta a szemét.

Tompa, üres tekintettel meredt a szürke mennyezetre.

Nathan odapillantott, majd elfordult. Bekapcsolta a fülke tetejére felkúszó, nyugtató hatású fényjátékot, ami lekötötte klón üres agyát, aztán nekiállt feltakarítani a mocskot, amely minden egyes hasonló alkalomkor keletkezett.

A gépek segítettek, sőt, igazából neki egy mintavételi csipeszt sem kellett volna keresztbe tennie. Nathan mégis dolgozott, és igyekezett a tisztítórobotok előtt járni. Felmosta a padlót, ahova a magzatvízből cseppent, majd fertőtlenítőfolyadékot töltött az üres tartályba. Lemosta az előkészítő asztalt, és alaposan letörölgette. A klón előállítása közben keletkezett bioszemetet megsemmisítette. Gépiesen tette a dolgát, és nem pillantott az intenzív fülke felé.

Amikor megint minden tisztán ragyogott, ellenőrizte a klón életjeleit. Minden a lehető legátlagosabb volt. Altatót engedett a fülke levegőjébe, aztán amikor a fiú elaludt, átemeltette a gépekkel a szomszédos szoba betegágyára, és finom masszázst programozott be az automatikának.

Mozgásba kell hozni az izmokat.

A klónnak a harmadik napon járnia kell.

4

Nathannek nem lett volna kötelessége, mégis magára vállalta a klón etetését. Ha valaki megkérdezte volna, hogy miért teszi, azt felelte volna, hogy amúgy is a közelben van, a szomszéd helyiségben, a klóntartályoknál, és nincs sok dolga. Ám senki nem kérdezte.

Több mint kilencéves gyakorlat állt mögötte. Nemcsak a klónok előállítása lett így a feladata, hanem a gondozásuk is. Legalábbis arra a kis időre, három napra, amíg ez szükségesnek bizonyult.

A 236-os tökéletesen rendben volt. Szépen kifejlődött, a szervei épek voltak, a légzése egyenletes, a szíve tökéletes. Az immunrendszere szintén megfelelően működött, Nathan erre is figyelt, nem akarta azután sem elveszíteni holmi fertőzés miatt, miután kifolyatja a tartályból. Az izmai elbírták a testet és hallott, látott, tapintással érzékelt dolgokat.

Naponta ötször etette egy külön erre a célra kifejlesztett tápláló és erősítő péppel. A pépnek halvány banáníze volt, és minden vitamint, nyomelemet tartalmazott, amire egy kilencéves gyermeknek szüksége lehetett. Laktató volt, szénhidrátban és fehérjében gazdag. Egy narancsszínű porceláncsészéből kapta, műanyag kanállal.

A 236-os engedelmesen evett, falatot falat után, ahogy Nathan a kanállal a szájába adta. Nem rágta meg, csak lenyelte az ételt, annak ellenére, hogy megvoltak a fogai: a fényben néha fehéren, egészségesen megcsillantak.

Nathan nem sietett. A kanálnak csak a háromnegyedére vett a pépből, és lassan közelített a klón ajkához. Amikor a 236-os kinyitotta a száját, csak akkor tolta be a kanalat. Nem szólt hozzá, nem sürgette, nem türelmetlenkedett. A klón úgy se értette volna, ha kiabál vele.

Napi öt etetés, és legalább ennyiszer a pelenka kicserélése. Nathan ezt a munkát is elvégezte. Amikor a pelenka színes csíkja jelezte a legminimálisabb szennyezettséget, lefektette a klónt, és ő maga oldotta meg derékban a tépőzárat. Megtisztogatta a kényes testrészeket, hajlatokat, irritáció elleni kenőccsel bekente az időközben kiszáradt, puha, fakó bőrt, majd új pelenkát bontott és helyezett fel. Légiesen könnyű feladat volt, a klón ellenkezés nélkül tűrte a procedúra minden részletét, nyeklett, fordult, súlytalan végtagjai erőtlenül követték törzsét, mintha a bőr és hús fedezékében nem lennének csontok.

Egy rövid elemzés után, ha a vizelet és egyéb salakanyagok semmiféle rendellenességről nem árulkodtak, Nathan az egész pelenkacsomagot megsemmisítette.

Az etetések és tisztálkodás közötti időben a klón vagy aludt, vagy finom gépi masszázst kapott. Minden masszázs után Nathan segítségével körbejárta a szobát. A férfi megfogta a kezénél vagy a hóna alatt, és így tettek pár lépést. Mindig egy kicsivel többet az előző sétánál. A második nap már két kört mentek, a harmadik napon pedig hármat. A körök közben meg-megpihentek egy párnázott széken.

A klón szobájában a természetes, huszonnégy órás ritmus szerint váltakoztak a fényviszonyok. A mesterséges alkonyat megérkezésekor Nathan lemosdatta, és új ruhát adott rá. Nappal fehéret, éjjelre zöldet. Antiallergén, szinte súlytalan szövet volt, bő esésű, rövid ujjú ruha. Átöltözés után ágyba fektette. Színes fényjátékok futottak a mennyezeten, míg a klón el nem aludt.

A harmadik napra a 236-os megszokta a rendet.

Nathan viszont ekkor borította fel. Az este közeledtével épp olyan alaposan lemosdatta a klónt, mint az előző két napon, zöld ruha helyett azonban most megint csak fehéret adott rá, aztán finoman felültette, és kifordította az ágy szélére. A klón megragadta Nathan kezét, és lelépett a földre, ahogy eddig, amikor sétára indultak. Ám most nem körbe mentek…

Kinyílt az ajtó.

A klón megdermedt egy pillanatra, de az ajtón túl, a folyosó mennyezetén sárga és narancs fények villództak. Nathan finom noszogatására elindult arrafelé. Gépiesen lépkedett, rövid lépésekkel, súlytalanul, inkább csak előrebillenve, mezítelen talpa nesztelen ért földet. Ráérősen kisétáltak a szobából. Egy kis elektromos kocsi várta ott őket, két üléssel. Leültek rá, a 236-os pedig hátradőlt és a mennyezetet bámulta.

Fehér falú, dísztelen közlekedőfolyosó volt ez, ahol havonta egyszer járt csak ember. Ez az ember kilenc év óta Nathan volt és az aktuális klón. A kis jármű elindult, és hangtalanul, zökkenőmentesen egy szervizfolyosóig szállította őket. Itt Nathan megint kézen fogta a klónt, ami már fáradt, de azért felállt. Tompán átsétáltak a szervizfolyosóban futó légvasút fülkéjébe, amelyet kifejezetten nekik építettek meg. Ívelése az élesztőfülke tetejét másolta, és az ablakok, élek és szögek teljes hiánya miatt leginkább egy lövedékhez hasonlított. Egy matt fehér, vastagon párnázott, dupla ülés húzódott a szemközti fal mentén.

Itt megint leültek, az ajtók lassan bezáródtak. A fülke meglódult, és már vitte is őket a csillaghajó hosszanti fala mentén. A gyorsulásból és a sebességből a bent ülők semmit nem érzékeltek.

A klón lába ekkor begörcsölt.

Nathan látta a vékony bőr alatt ugráló izmokat. Finoman lenyúlt az ülés alá, és úgy fordította a 236-ost, hogy a lába az ölében legyen. Óvatosan megfeszítette a lábfejet, majd így tartotta egy ideig. Aztán megmasszírozta a klón vádliját, kidörzsölte a vékony izmokból a csomót. A klón arca érzelemmentes maradt, fájdalom sem látszott rajta.

A légvasút lassan fékezett, és megállt. A masszázs percei alatt tizenkét kilométer távolságba repítette utasait. Az ajtók kinyíltak, és megint csak egy keskeny, fehér folyosó tárult fel előttük, ugyanolyan kis kocsival, mint ami a kórházi szobától a szervizfolyosóig szállította Nathant és a klónt. A 236-os talpra tudott állni, bár a fáradtság már meglátszódott rajta. A szeme le-lecsukódott járás közben. Rögtön felélénkült azonban, amikor a kis kocsi átgurult a hajtómű zsiliprendszerén, a látvány felrázta, kiélesítette az érzékszerveit. A hajtómű ugyanis ezer fényben villogott, pulzált, soha nem látott színes forgatag volt, világok találkozási helye, ókori vallási ünnep, középkori vásár, modern lézerjáték, csupán szikrák és lángok, testek és árnyékok nélkül. Halk zúgása mindent átható remegéséből származott. Nathan itt úgy érezte magát, mintha egy gyorsan rázkódó keverőedénybe került volna.

A Mithras szubtéri hajtóműve nyolc kilométer hosszú volt, ám felcsavarodó, végtelenített gyorsítóalagútja elérte a háromszázhúsz kilométert is. Energiája folyamatosan szétsugárzott, a térhajlító rendszer azonban csupán két vektorirányban forgatta ki a valóság dimenzióit: az indulási pont és a végcél felé. Körülötte a levegő részecskéi világítottak, az oxigén narancsban, a nitrogén sárgában. Ez fénylett, kavargott, vibrált most is, akár egy hatalmas, ünnepi tűzijáték.

Nathan és a 236-os leszálltak a járműről. A hajtómű mögött, a kilencvenkilencedik szint erkélyénél álltak. A férfi megfogta a klón kezét, és lassan előresétált vele egy nyílt platformig. A klónban nem volt félelemérzet, nem rémisztette meg a kétoldalt és elöl feltáruló szédítő távolság. Tekintetét előre függesztette, a fényjátékra.

Nathan sem félt. Nem azért, mert nem láthatott le a platformról a feneketlen mély legaljára, ahol a hajtómű mintha a semmiben függött volna, hanem mert az erkélyen állva felfoghatatlanná vált minden anyagiság, mintha a világ csak fényből és energiából állna. Néha ugyan felötlött benne, hogy megváltás lenne, ha lezuhanna, vagy ha itt maradna a klónnal, amikor az a pillanat elérkezik, de az is legtöbbször csak utána jutott eszébe.

A levegő szikrái már körülöttük táncoltak, ide-oda rebbentek, mintha apró bogarak lennének: néhol sűrű, tömött rajokban hullámzottak, örvénylettek, s csak aztán veszítették el a fényüket és tűntek el. Itt a szubtéri hajtómű energiahullámai még nem voltak veszélyesek az élő anyagra, ám tíz lépéssel előrébb már azok lettek volna. Csakhogy a platform véget ért, és a mélység fölé csak szárnyakkal lehetett volna eljutni.

Nathan elengedte a klón kezét, és lassan hátrálni kezdett. Minden lépés nehéz volt, és mintha az idő lassabban telt volna. A 236-os számú klón makulátlan, hófehér köpenyében megigézve bámulta a hajtómű kilométer hosszú vibrálását, narancsszínű és sárga sugarát, a hullámokat a szilárd anyagban. Aztán valami életre kelt a hullámzó, pattogó fényben, ott, ahol nem lehetne élet. Különös árnyak futottak át a felszínen, körbe-körbe, és az árnyak kirajzoltak egy gigászi fejet, két pár karmos végtagot… De lehet, hogy ez csak illúzió volt, az antropomorfizáló emberi elme játéka. Azé az elméé, amely a felhőkben is arcokat lát.

Nathan megállt tíz lépés távolságban. A klón testét átölelte a hajtómű fénye.

A sötétség pedig kicsapott a hajtóműből, mint egy hatalmas csáp, és a klón dereka köré fonódott. Ekkor a szörnyeteg már egészen valós volt: leszállt az anyagi lények közé. Vörösesbarna húsa nedvesen fénylett, a tekintete mohón villant meg.

Felemelte a klónt, és berántotta a hajtóműbe.

A klóngyermek pedig sikoltani kezdett, ez volt az első hang, amit a torkán kiejtett, és sikoltott, míg bele nem veszett a narancs és sárga fények villódzásába.