Andrea Schacht

HAMIS BÜSZKESÉG

A mű eredeti címe

Mit falschem Stolz

Copyright © 2013 by Blanvalet Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Hungarian translation © Csősz Róbert

© General Press Kiadó

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

CSŐSZ RÓBERT

Szerkesztette

ZÁDOR LÍDIA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 622 3

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9–11. fszt. 2.

Telefon: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Kiadói munkaszám E3829-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

elolSzereplőkhatul

Alyss – saját pecséttel rendelkező kereskedőasszony, emellett egy mindig eleven háznép úrnője, aki szelíd szigorral terelgeti az övéit.

Marian – Alyss ikerfivére, aki lassan ráébred, hogy nem vonhatja ki magát a kötelezettségei alól.

A háznép:

Arndt van Doorne – Alyss férje, aki végre megkapja, amit megérdemel.

Merten van Doorne – Arndt mostohafia, aki egyre inkább alkalmazkodik a háznéphez.

Hilda – a házvezetőnő, aki szigorú tekintettel vigyázza úrnője házát.

Peer – kereskedősegéd, aki vágyakozó tekintetét szívesen legelteti úrnője házvezetőnőjén.

Leocadie – Alyss szépséges unokahúga, aki boldogan sütkérezik lovag hódolója szerelmében.

Frieder és Lauryn – egy minden új iránt nyitott testvérpár.

Hedwigis – Alyss unokahúga, a szép prémek és bőrök rajongója.

Tilo – Alyss ifjú unokaöccse, aki a bamba bámulást felelősségteljes vonzalomra cserélte le.

Magister Hermanus – egykori házipap, aki különös megtisztuláson ment keresztül.

Beste – fekete kandúr, a szőlőskertek őrzője.

Kegyes – farkatlan kutya, a háznép őrzője.

Jerkin – fehér vadászsólyom, aki lassan megbarátkozott új otthonával.

Herold – fekete kakas, a tyúknépség nagyhangú vezére.

Góg és Magóg – egy gúnár, valamint néhány liba és libácska, akik eddig valahogy megmenekültek a serpenyőtől.

Barátok, ismerősök, rokonok, ellenségek:

John of Lynne – angol posztókereskedő, aki kész térdre ereszkedni, és erre másokat is rá tud beszélni.

Catrin von Stave – egy begina, Alyss és Marian fogadott nővére, akinek ez idő tájt éppen a torkára forrt a szó.

Mats Schlyffers – farkastorkú késélező, akit azzal vádolnak meg, hogy nem rendeltetésszerűen használta az eszközeit.

Gislindis – Mats lánya, akinek meg kell találnia a megfelelő szavakat.

Fredegar von Sechtem – lovag, a Vom Spiegel család régi barátja.

Richwin és Wynand Brouwer – prémkereskedő testvérpár.

Mechtild – Tilo édesanyja és John megértő szállásadója.

Arbo von Bachem – nagy tekintélyű és nemes tartású lovag, Leocadie vőlegénye.

Magister Jakob – jegyző, aki a szemüvegén keresztül mindent éles szemmel figyel.

Pater Henricus – ferences atya, aki hajlamos kenetteljes prédikációkat tartani olyan pillanatokban is, amikor az egyáltalán nem helyénvaló.

Pitter – fürdőmester rengeteg baráttal, akik minden helyzetben összetartanak.

Susi – Pitter húga, aki szintén a fürdőházban dolgozik.

Franziska és Simon – az Adler sörfőzési engedéllyel is rendelkező fogadósnéja és fogadósa.

Trine és Jan van Lobecke – elfoglalt patikusok, akik mindig nyitva tartják a fülüket, és akiknek rendkívül érzékeny a szimatuk. Ez utóbbi különösen Trinére igaz.

Lore – csavargó hordárlányka, aki szakácsnévá képezi át magát, és eközben elkövet néhány egetverő ostobaságot.

Caspar van Mechelen – szegény diák, aki némi pénzhez jut.

Endres Overstoltz – szerfelett büszke ülnök.

Anton Scriver – tanulatlan segédmunkás.

Wynfrida – a Szamártehén fogadósnéja.

És természetesen nem hiányozhatnak:

Almut és Ivo vom Spiegel – Alyss és Marian szerető szülei.

elolElőszóhatul

Az emberek a középkorban is igazságosságra törekedtek: a gaztettek felderítésére és a bűnösök megbüntetésére. Igaz ugyan, hogy a középkori módszerek egyszerűbbek és olykor jóval kegyetlenebbek voltak, mint a mostaniak, az viszont már egyáltalán nem felel meg a valóságnak, hogy minden fogvatartottat addig kínoztak a börtönben, amíg be nem vallotta bűneit.

Abban az időben, amikor Alyss és háznépe élt, Köln városában különösen kifinomult jogrendszer volt. Kiemelkedő szerep jutott benne a laikus bíráknak, más néven ülnököknek, akik a tényleges bírákat segítették az ítéletek meghozatalában, és így tekintélyes polgároknak kellett lenniük. Erre a hivatalra csak az pályázhatott, aki már betöltötte a huszonnegyedik életévét, semmiféle testi hibával nem rendelkezett, feddhetetlen, büntetlen előéletű volt, és törvényes házasságból született. Jogi előképzettségre egyáltalán nem volt szükség e tisztség ellátásához, ez a feltétel csak jóval később, hosszas fejlődés eredményeként jelent meg.

Az ülnöki hivatal természetesen nagyon népszerű volt, mivel komoly tekintéllyel és bevétellel járt a viselője számára. Ezeket azonban ki kellett érdemelni. Az ülnöki testületet két csoport alkotta: az úgynevezett ülnöktestvérek és a tulajdonképpeni ülnökök. Az ülnöktestvérek voltak a tanoncok, akik közül a tulajdonképpeni ülnökök az utódaikat kiválasztották. A jelöltet a kiválasztás után az érsek „felavatta”, vagyis megerősítette a hivatalában, majd az újdonsült ülnök a kinevezése alkalmából meghívta hivatali társait egy kiadós lakomára.

A megválasztott ülnököknek ugyancsak két csoportja volt: az úgynevezett javadalmazott és a nem javadalmazott ülnökök; közülük az előbbiek már gyakorolták a hivatalukat, és azért fizetséget is kaptak, míg az utóbbiak „felkészülve” várták, hogy szerephez juthassanak.

A 14. század végén zajló nagy átalakulásokat követően – amelyet a rendi alkotmány aláírása pecsételt meg – elvileg már bármely tisztes kölni polgárt ülnökké választhatták. Ennek ellenére az ülnöki testületben rövid időn belül mégis ismét a régi nemzetségek, a patríciuscsaládok tagjai kerültek többségbe. Talán meg sem kell említeni, hogy mindezt vesztegetéssel érték el.

Az ülnököknek elsősorban az volt a feladatuk, hogy a vádlottakat kikérdezve felderítsék a bűncselekmények körülményeit, kihallgassák a tanúkat, megszemléljék a tetthelyeket, és jelentéseikkel megkönnyítsék az ítélkező bírák dolgát.

És hogy lakomákat rendezzenek.

Minden adandó alkalommal.

1.

Catrin fáradtan, ugyanakkor elégedetten terítette rá a takarót a szundikáló nőre és az újszülöttre, majd kisimította a fiatal nő homlokából az izzadságtól csatakos hajtincseket. Igen kemény, egy egész napon és éjszakán át tartó, olykor leginkább véres harcra emlékeztető szülésen voltak túl.

– Csinos, egészséges kislány – suttogta Catrin. Megjegyzését Albrecht, a gyapjúszövők céhmestere egy határozott bólintással nyugtázta. Ő is teljesen kimerültnek tűnt, de mosolyogva nézte asszonyát és kislányát.

– Köszönet a segítségedért, begina!

– Ilyesmiben mindig szívesen segítek, Albrecht mester. Minden fáradságot megér, ha az ember egy új életet segíthet a világra. De most már ideje hazatérnem. Menten leragad a szemem.

– Elkísérlek, Catrin asszony.

– Nem, igazán nem szükséges, hiszen csak egysaroknyira lakom innen. Maradj csak a családoddal.

Látta a férfin, hogy most leginkább ő is erre vágyik, ezért úgy döntött, egyedül vág neki a rövid útnak a hajnali derengésben, és közben kicsit rendezi a fejében kavargó gondolatokat. A férfi a kezébe nyomott egy jól megtömött pénzes erszényt, Catrin pedig a kimerültségtől kissé imbolyogva, anélkül hogy a vérfoltos kötényét levette volna, kilépett a házból.

A nap ugyan még nem kelt fel, de már virradt, és a kertekben dalra fakadtak a reggel első énekes hírnökei. Két jól táplált macska úgy baktatott előtte a sikátorban, mintha két önérzetes uraság sétálgatna a birtokán.

A hűs őszi szellőtől, amely rothadó alma és forrásban lévő bor szagát hozta magával, Catrin kissé magához tért. Úgy döntött, nem egyenesen az évek óta meghitt otthonául szolgáló eigelsteini rendház felé veszi az irányt, ahogy az illendő lenne, hanem kisétál a közeli szőlőskertekhez, ahol lassan már az utolsó szőlőszemek is beértek. Egy teremtett lélek sem járt az utcán, és Catrin nagyon kellemesnek találta a városra telepedő csendet. A gondolatai akkor már nem az éjszakai szülés körül forogtak, hanem céltalanul hol erre, hol arra kalandoztak, majd egy pillanatra megállapodtak abbéli vágyánál, hogy milyen jó lenne, ha egyszer saját gyermeke születne. Hirtelen elfogta a szomorúság. Ez neki sohasem adatik meg. Ám ennek kizárólag ő maga az oka. Habár többen is megkérték a kezét, ő mindenkit visszautasított, és dacból inkább beginának állt. Volt ugyan egy férfi, aki megérintette a szívét, előle azonban nagy félénkségében eltitkolta az érzelmeit. Míg aztán egyszer késő nem lett.

Catrin döbbenten eszmélt rá, hogy éppen arra a helyre vezetett az útja, ahol másfél évvel korábban a meggyilkolt Robert van Doorne holttestét megtalálták. Görcsösen a kötényébe markolt, és már majdnem visszafordult, amikor halk nyöszörgést hallva kővé dermedt. Rémisztő képek jelentek meg lelki szemei előtt: Robert vérbe fagyva, sebesülten, tehetetlenül.

Elindult a hangok irányába, és a szeme elé táruló látvány még annál is szörnyűbb volt, mint amit az emlékei varázsoltak elé.

Fel akart sikoltani, de egyetlen hang sem hagyta el a száját. Olyan vadul kezdte rángatni erős lenvászon kötényét, hogy szövetcafatok maradtak a kezében. Ám még ekkor sem jött ki egyetlen hang sem a torkán.

Így talált rá később egy zöldségesgazda, és amikor lepillantott a Catrin lábánál heverő két férfira, rögtön elüvöltötte magát.

– Gyilkosok, tolvajok! Hívjátok az őröket! Hívjátok az őröket!

A zsalugáterek erre kivágódtak, az ajtók sorra kinyíltak, a „Hívjátok az őröket! Hívjátok az őröket!” kiáltás pedig futótűzként terjedt a szűk utcákon, és néhány pillanat alatt elért az Eigelsteinra, a toronyhoz.

2.

Alyss élvezettel nyújtózkodott az ágyban, és hunyorogva a zsalugáterekre nézett. A nap még nem kelt fel, és úgy tűnt, Herold, a harcias kakas is fejét a szárnya alá dugva szundikált még. Alyss megpaskolta a vastag dunnát, és úgy döntött, ő is folytatja a szunyókálást. A következő pillanatban azonban megmozdult a vastag dunna, majd Beste, a házi kandúr egy hangos nyávogás kíséretében a mellére telepedett.

– Mhm?

– Mirrrr!

– Hát jó – sóhajtott fel Alyss, és megsimogatta a macska koromfekete hátsóját, mire az hangosan és jóízűen dorombolni kezdett.

Alyss halkan felnevetett, majd a kellemes dorombolásra nemsokára ismét elszundikált.

Valamivel később azonban megint felverték az álmából; ezúttal Herold, a kakas kukorékolt ébresztőt, ennek azonban az asszony már egyáltalán nem örült, mert nagyon kellemes álma volt, amelyben egy bizonyos angol kereskedő is szerepet kapott. Alyss, korábbi szokásától eltérően, most már nem próbálta meg elhessegetni a John of Lynne-nel kapcsolatos gondolatait. Talán nem helyénvaló bevallania magának, mennyire vágyik a férfi után, töprengett Alyss, hiszen még mindig férjes asszonynak számít. De mióta apja, Ivo vom Spiegel elzavarta a városból a férjét, és mióta a házasságuk felbontása is belátható közelségbe került, Alyss reménykedni kezdett. Abban biztos lehet, hogy John vonzódik hozzá. És talán tényleg nem is akkora szélhámos, mint amilyennek a megismerkedésük első napjától próbálta kiadni magát.

Alyss nyújtózott egy nagyot, mire Beste szemrehányóan felnyivákolt, majd a hátára fordult, és simogatásra kínálta a hasát, amit az asszony engedelmesen vakargatni kezdett. A kandúr általában úgy viselkedett, mint valami gőgös uraság, és a karmait is gyakrabban használta, mint bársonyos, puha tappancsait. De itt és most, e csendes, meghitt pillanatban élvezettel átengedte magát Alyss simogató kezének. Gyengéden a két mellső mancsa közé fogta az asszony kezét, és nyalogatni kezdte az ujjait, miközben egyre hangosabban dorombolt.

A dorombolás azonban rögtön félbeszakadt, amikor nagy ugrással és követelőzőn nyüszítve a ház egy másik lakója is az ágyon termett.

– Kegyes! – szólt Alyss szemrehányón a kutyára, Beste pedig rögtön talpra ugrott, felborzolta a szőrét, és ellenségesen fújt a behatolóra.

Kegyes válaszul vakkantott egyet, és hűséges szemmel hol az asszonyt, hol a macskát nézte.

Odakint az udvaron Herold már a kotkodácsoló tyúkkórust vezényelte, Hilda a vödrökkel a kerekes kútnál zörgött, az ifjú hölgyek valami mókás dolgon vihorásztak, Lore, a libapásztor pedig éles hangon cifra káromkodásokat zúdított Gógra és Magógra, a pogány libanépségre, amely nem is olyan régen három kislibával gyarapodott.

Legfőbb ideje volt hát, hogy Alyss is felkeljen, és a dolga után nézzen.

A konyhában egy nagy fazékban víz gőzölgött, és amikor Alyss belépett, Leocadie, szépséges ifjú unokahúga álmodozó arccal éppen almát vágott apróra a reggeli kásához. Lauryn, egy másik ifjú hölgy a három közül, akiket Alyss azért vett oda magához, hogy ügyes háziasszonyokat faragjon belőlük, egy nagy kosárnyi tojást hozott be, amelyet óvatosan lerakott az asztalra.

– Adtam enni a sólyomnak – jegyezte meg Lauryn szárazon.

Leocadie rémülten felkapta a fejét, és elpirult.

– Jaj, köszönöm!

– Leocadie, a madár ellátása a te feladatod. Jerkin igen értékes jószág. Nem hanyagolhatod el teljesen csak azért, mert egyfolytában egy nemes lovagról álmodozol.

Alyss ezt igen szigorúan mondta, jóllehet valamennyire meg is értette a lányt. Az utóbbi időben egyre gyakrabban azon kapta magát, hogy fényes nappal ábrándozik. Egy nagy háztartás és üzlet vezetése azonban állandó odafigyelést követel, és miután Leocadie Arbo von Bachem lovag felesége lesz, egy borkereskedő házában sokkal nagyobb birtokot kell majd irányítania.

– Bocsáss meg, asszonyom. Rögtön megyek, és megröptetem Jerkint.

– Csak az után, Leocadie, hogy visszajöttünk Brouweréktől.

Hedwigis, a harmadik lány az ifjú hölgykoszorúból, tejeskannával a kezében éppen ekkor lépett a konyhába, és Alyss utolsó szavait meghallva rögtön csillogni kezdett a szeme.

– Meglátogatjuk a szőrmekereskedőket, asszonyom?

– Úgy beszéltem meg velük, hogy ma délelőtt választjuk ki a szőrméket Leocadie kelengyéjéhez. Most kaptak új árut keletről, és azt ígérték, félreteszik nekünk a legszebb darabokat.

– Csak Leocadie-nak vásárolunk?

– Miért, Hedwigis, rajta kívül ki megy még férjhez?

– Már az is nagy öröm, ha szép prémeket láthat az ember – szólt közbe a józan gondolkodású Lauryn, aki legalább olyan szerény volt, mint amennyire Hedwigis hiú.

Ekkor éktelen dübögés közepette megjelent a lépcső aljában Tilo, Alyss nagynénjének, Mechtild asszonynak és Reinaldus Pauli posztókereskedőnek a fia, nyomában a vidáman ugrándozó Kegyessel. Az udvarra néző ajtón keresztül pedig szinte beesett a konyhába Lore, és egyből levetette magát a hosszú konyhaasztalhoz.

– Maradt még ennivaló? – kérdezte lihegve.

Hilda, a házvezetőnő egy rosszalló pillantással végigmérte a vézna lányt.

– Természetesen maradt. Ebben a házban mindig van mit enni!

Alyss elfojtott egy kuncogást, amely kis híján így is előtört belőle, majd ő is komolyságot erőltetett magára.

– Igen, de csak olyan lányoknak, akiknek tiszta a kötényük és a kezük.

– Akkor Tilo egy falatot sem kap!

– Te kis csitri, te meg aztán végképp nem kapsz semmit – vágott vissza az ifjú rögtön, és lesöpört két kacsatollat Lore piszkos kötényéről. – Ideje lenne ismét megfürödnöd.

– A víz nagyon egészségtelen!

– Csak ha megisszák – javította ki Lauryn a libapásztort. – Alyss asszony, mi lenne, ha bedobnánk ezt a kis bűzölgő felmosórongyot a lóitatóba, és alaposan megsikálnánk drótkefével?

– Nem, az isten ellen való lenne, ilyesmire nem lehettek képesek! Ez…

– Lore, nem akartál enni valamit?

A zsémbelődés erre rögtön félbeszakadt. Lore rövidre nyírt, vörös fürtjei alól Alysst figyelte.

– De ne a lóitatóban, asszonyom! Ne ott.

– Majd a sajtárban, forró vízzel. Gondom lesz rá, asszonyom – szólt közbe Hilda, miközben egy kis tálat jól megrakott kásával, majd tejszínt és mézet is bőségesen csurgatott rá. Azután odatolta az ételt a libapásztor elé, és Leocadie az egészet megkoronázta egy maréknyi feldarabolt almával. A kis méregzsák erre jól nevelten összekulcsolta a kezét, és megvárta, amíg a többiek is szednek maguknak.

A beginák némi hatást csak gyakoroltak erre a kis csavargóra, gondolta magában Alyss, majd ő is a reggelijéhez látott. Lore most már hetente háromszor látogatott el az eigelsteini rendházba, ahol hevesen tiltakozva ugyan, de megismerkedett a betűkkel, és nagy lelkesen segédkezett a konyhában a szakácsnő mellett. Nem kevés harc árán sikerült mindezt elérni, de Lore mostanra már beletörődött, hogy kissé megnyirbálják a szabadságát. Alyss Catrintól, beginaként élő fogadott nővérétől tudta, hogy Lore a konyhában rendkívüli ügyességről tett tanúbizonyságot, és a kisebb-nagyobb tojástartók, pintes poharak és vékás, unciás meg fontos edények segítségével gyorsan és szinte játszva tanult meg számolni. A pénzérméket már korábbról ismerte, a kapzsi alkudozás pedig egyenesen a vérében volt.

Épp az asztalt szedték le, amikor Merten kopogtatott a bejárati ajtón. Hilda a szokásos mogorva arckifejezéssel az arcán beengedte a ház távol lévő urának mostohafiát, akit Alyss egy kedves biccentéssel fogadott.

– Az elszámolást hoztad?

– Igen, Alyss asszony. És újabb megbízásokat is.

Merten néhány hónapja azzal kereste a kenyerét, hogy városon kívüli ügyfeleknek adta el Alyss borát, és úgy tűnt, eddig egészen jövedelmező üzleteket sikerült kötnie. Alyss még mindig csodálkozott rajta, milyen komolyan veszi az ifjú a feladatot, mert amióta csak ismerte, Merten a naplopók életét élte, a mostohaapja nyakán élősködött, és az ideje nagy részét más léhűtők társaságában töltötte a városban és a város falain kívül. E kapcsolatait kihasználva viszont most könnyedén el tudta adni az ismerőseinek az ízletes pfalzi borokat, amelyeket Alyss a Rajna menti vincellérektől szerzett be.

– Tilo, gyere, kísérj át minket az irodámba. Ti addig, ifjú hölgyek, söpörjétek ki a hálókamrákat, és vessétek be az ágyakat. Nem maradunk el soká, mindjárt indulunk Brouwerékhez.

– Igenis, Alyss asszony – felelték az ifjú hölgyek kórusban.

Alyss előreindult, Tilo és Merten pedig követték.

– Csinos kis zeke – szólalt meg váratlanul a posztókereskedő fia, és amikor Alyss hátrafordult, azt látta, hogy Tilo az ujjai közé fogva dörzsölgeti Merten méretre szabott, szűk zekéjét. Merten mindig is nagyon ügyelt az öltözékére, és a túlcicomázott ruhadaraboktól sem riadt vissza. Hosszú csőrös cipőben járt, a nadrágját fehér és kék szalagok díszítették, a vörösesbarna zeke alól vakító fehér ingujjak bukkantak elő.

– Keményen megdolgoztam érte – felelte Merten vidáman, és előkapott egy bőrkötéses könyvet.

Közösen végignéztek minden tételt: Alyss az abakuszával kopogott, miközben Tilo gyöngybetűivel mindent beírt a nagy számadáskönyvbe, amelyben az üzleti kiadásokat és bevételeket rögzítették. Merten végül átadta a pénzérmékkel teli erszényt, Alyss pedig lepecsételte a pénz átvételét igazoló elismervényt.

– Nézd át Tilóval és Peerrel az új szállítmányokat, és tegyétek félre a kiválasztott hordókat – mondta végül az asszony az asztaltól felállva. – Nekem az ifjú hölgyekkel most az Alter Markton van dolgom.

– Úgy lesz, asszonyom. Mondd csak, Tilo, vannak új híreid Friederről és Master Johnról?

– Nem, nem kaptunk felőlük újabb híreket, de biztos vagyok benne, hogy a következő héten, mire az őszi vásár megkezdődik, ismét Kölnben lesznek. Nem igaz, asszonyom?

Alyss bólintott.

– És az apámról hallottál valamit?

Alyss pillantása hosszan elidőzött a mostohafián.

– Semmit sem tudok róla – felelte végül közömbös hangon, mire Merten megvonta a vállát, mintha valójában őt sem érdekelné az apja sorsa.

Talán tényleg így is van, gondolta magában Alyss.

A Brouwer fivérek – Richwin és Wynand, amint azt Alyss időközben megtudta – tekintélyes prémkereskedők voltak, akikkel az asszony az előző évben került üzleti kapcsolatba. Mivel Alyss a borait Pfalzból szerezte be, ezért felajánlotta nekik, hogy elviszi Speyerig a szőrméiket, amelyeket ott aztán tetemes haszonnal eladhattak. Mindketten nagyon kellemes emberek voltak, becsületesek, és nagyszerűen értették a dolgukat. Richwin, az idősebb testvér egy szerény rigai fiatalasszonyt vett feleségül, míg Wynand – aki a harmincas évei elején járhatott – még nőtlen volt.

A két kereskedő kifejezetten udvariasan köszöntötte Alysst és szerény kíséretét. Miután a vendégek szemügyre vették a hatalmas, gyönyörű prémekből álló kínálatot, és Leocadie, tévedhetetlen ízléséről ezúttal is tanúbizonyságot téve, kiválasztott magának néhány róka-, hermelin- és hódprémet, Wynand meghívta Alysst egy pohár borra, amit a kereskedőasszony az ifjú hölgyek nevében örömmel el is fogadott. Egyébként is volt oka rá, hogy egy kicsit elbeszélgessen a szőrmekereskedőkkel.

– Az idén már nem szállítunk több árut Speyerbe – fordult oda Alyss Richwinhez. – De jövő tavasszal ismét elvinnénk néhány hordó fehér prémet.

– Rendben, Alyss asszony, észben tartjuk. És ha ezekből a csodás rajnai borokból egy hordó valahogy végül itt köt ki nálunk, akkor bizonyára az árban is könnyebben megegyezünk majd.

– A jövő héten itt lesz a hordó, de nemcsak prémet, hanem pénzt is szeretnék majd látni érte.

Richwin mosolyogva bólintott.

– Igaz, ami igaz, veled aztán nem könnyű tárgyalni – felelte a férfi félig-meddig komolyan, hiszen kölcsönösen nagyra becsülték és remekül megértették egymást.

– Hogy vált be az új segédetek, Richwin mester?

Alyss egykori házipapja, aki – amint az kiderült – egyáltalán nem is volt pap, szörnyű lelki kínokon ment át, míg végül teljesen megváltozott, és jelenleg a Brouwer testvérek írnokaként dolgozott.

– El kell ismernem, hogy Hermanus nagyon lelkiismeretesen végzi a dolgát. Néha ugyan elviselhetetlenül dagályos szónoklatokkal fáraszt minket, de nagyszerű érzéke van a prémekhez, és bár a számokkal kissé hadilábon áll, nagyon szépen, pontosan ír, és ezzel ellensúlyozza előbbi hiányosságát. A számadáskönyveinket még sosem vezették ilyen tisztán és olvashatóan.

– Örömmel hallom. Mondjátok meg neki, hogy ismét szívesen vendégül látnám ebédre. A háznép is nagyon kíváncsi rá, hogyan élte meg a zarándokutat.

– Biztos vagy ebben?

– Hát persze, teljesen. Jaj, ezek szerint nektek hosszan szokott áradozni róla.

– Még annál is hosszabban. Szegény feleségem, akit az ég áldjon meg a türelméért, lassan már azt sem tudja, mitévő legyen.

– Egyszerűen rá kell szólni, hogy fogja be a száját. És ha az ember ezzel egy időben valami harapnivalót is elé tesz az asztalra, akkor még hallgat is a jó szóra.

– Átadom a nejemnek a tanácsodat.

Még megosztottak egymással néhány hírt, kitárgyalták a küszöbönálló vásárt, majd Alyss három ifjú védencére nézett, akik élénk beszélgetésbe merültek Wynanddal. Hedwigisnek mintha kissé vörösebb lett volna az arca, és jobban csillogott volna a szeme, mint máskor. Alyssnak legalábbis ez volt a benyomása. Hirtelen szörnyű gyanú ébredt benne – a lány egyszer már beleszeretett valakibe, és az a szerelem nem volt túl jó hatással rá.

– Mit nézel olyan nyugtalanul, Alyss asszony? – kérdezte Richwin.

– Nos, úgy látom, az öcséd egészen megbabonázta az ifjú hölgyeket. Ez nem egészen veszélytelen.

– Igazad van, asszonyom, mi, férfiak valóban veszélyes teremtmények vagyunk. Wynand pedig példát vehetne rólam, és gyorsan keresnie kellene magának egy asszonyt.

– Még elcsavarja nekem a fejüket.

– Az ifjú Leocadie fejét nehezen, és úgy látom, a kis Laurynodat is jobban érdeklik a prémek, mint az öcsém.

– Hm, ezt kissé azért sajnálom. Lauryn nagyon okos és igen komoly lány.

– Hedwigis viszont tekintélyes család sarja.

– Ez fontos Wynand számára?

– Nem, asszonyom. Amennyire az öcsémet ismerem, ő olyan asszonyra vágyik, aki valóban vonzódik hozzá. Nagyon zavarna, ha közelebbről is meg szeretné ismerni az ifjú hölgyet?

Alyss erre kissé elbizonytalanodott. Hedwigis néha szörnyen gőgösen viselkedett, és roppant öntelt is tudott lenni, de ezt jórészt az anyjától tanulta el. Az utolsó néhány hónapban viszont nagyon sokat változott – méghozzá kifejezetten az előnyére. Ki tudja, talán nem is olyan rossz ötlet ez a…

– Nem, engem egyáltalán nem zavarna, de ha az öcséd valóban komolyan gondolja a dolgot, akkor illendő lenne felkeresnie Hedwigis édesapját, Bertolf építőmestert.

– Erre felhívom majd a figyelmét.

Alyss felemelkedett, és intett a lányoknak. A három ifjú hölgy engedelmesen felállt, és illendően köszönetet mondott a szíves vendéglátásért, majd a Brouwer fivérek kikísérték őket. A hazaúton Alyss kissé úgy érezte magát, mint Lore, amikor egy sereg gágogó libát terelget maga előtt.

3.

Még ha Lore úgy is gondolta, hogy a víz nem tesz jót az emberi testnek, sokan nem osztották ebbéli véleményét. Pitter fürdőházát, amely a Mars-kapu közelében állt, népes és tiszta vendégsereg látogatta. Az izzasztókamrában friss rőzsenyalábok várták a vendégeket, akik a hatalmas, forró vízzel töltött kádakban üldögélve könnyű ételeket és hideg borokat egyaránt fogyaszthattak. Sokféle könnyed és komoly beszélgetést lehetett hallani, mert a fürdőt a kereskedők és a tisztes mesteremberek – tisztességes férfiak és asszonyok is – elsősorban azért látogatták, hogy új híreiket megosszák egymással, és ügyes-bajos dolgaikat a fürdő nyújtotta kellemes környezetben próbálják elrendezni. Az egyik hátsó szobában borostás férfiállakat szabadítottak meg a felesleges szőrzettől, és ha a szükség megkívánta, kisebb műtéteket is végeztek. Pitter maga nagyon ügyes borbély volt, akinek a művészetét mindenki nagyra becsülte. És nemrég még egy tudásra éhes segédet is maga mellé vett, aki ugyancsak nagyszerűen bánt a rendkívül éles borbélykésekkel. Csak az a tény keltett néhány vendégben némi gyanakvást, hogy a borbélysegéd arcát egy mélyen a homlokába húzott csuklya takarta. De így is gyorsan híre ment, hogy sokkal kevesebb sebet ejtve borotvál, mint a többi borbély, és még a szakállat is képes olyan szépen körbenyírni, hogy az bármelyik piperkőcnek a díszére válna. A legény nemigen beszélt, ami azonban nem volt annyira kellemetlen dolog, mivel a szakállnyírás folyamata rezzenéstelen arcot követelt a vendégtől. Időközben az is közismertté vált, hogy a legénynek, akit Pitter kissé meglepő módon Bestének szólított, akkor is nagyon ügyes a keze, ha keléseket kell felvágni, furunkulusokat, terhessé vált szemölcsöket kell kivenni, vagy hébe-hóba egy-egy érvágást kell elvégezni.

Ezúttal azonban egy jóval finomabb műtétet végeztek éppen. Az őrség egyik tagja azzal állított be Pitterhez, hogy elviselhetetlen fájdalmakat okoz neki egy nyílhegy, amely beletört a combjába. A sebesülést néhány hónappal korábban szerezte, és bár egy ügyetlen felcser kihúzta a nyílvesszőt, közben letörte a hegyét, utána pedig egyszerűen bekötözte a sebet. A seb ugyan vastag varr-réteggel végül begyógyult, de az őrnek továbbra is szörnyen fájt a lába, aminek következtében ráadásul erősen bicegett.

– Ez fájni fog, Willem – mondta Pitter az őr meztelen lábát vizsgálva. – Fel kell vágnunk a régi sebet.

– Igazán nincs ellenemre, ha így az állandó kínt egy rövid fájdalomra cserélhetem.

– Akkor lássunk neki. De ahhoz előbb le kell kötöznünk.

– Miért? Nem fogok leugrani a felcserasztalról!

– Nem, szántszándékkal biztosan nem. De ha rángatózni kezdesz, akkor a borbélykés sokkal nagyobb kárt okozhat a szükségesnél.

Az őr néhány pillanatig elgondolkozott, majd bólintott, és hagyta, hogy széles bőrpántokkal hozzákötözzék a lábát és a felsőtestét a székhez, amelyre leültették. Rövid győzködés után még azt is megengedte, hogy bekössék a szemét, hogy ne láthassa az előkészületeket.

– A frissen élezett késeket, Beste!

A segéd már előre kikereste a ládából a pengéket, és épp át akarta nyújtani őket a fürdőmesternek. Az azonban egy kézmozdulattal jelezte, hogy lásson csak nyugodtan munkához ő maga.

Marian, akit Pitter fürdőházában Bestének szólítottak, vett egy mély lélegzetet. A sebészi technikák elsajátítása is hozzátartozott az általa választott tanulmányokhoz, és eddig a kisebb beavatkozásokat egész ügyesen meg is oldotta. A mostanihoz hasonló műtéttel azonban még nem akadt dolga. Igaz, már elég sokat gyakorolt – a testvére konyhájában, ahol Hilda gyanakvó pillantásaitól kísérve már rengeteg csirkelábat, disznó- és báránycombot felboncolt. Áttanulmányozta az anatómiával foglalkozó szövegeket, és tisztában volt az izmok felépítésével, a csontok és erek elhelyezkedésével.

A disznócomb azonban nem élő hús. Az a hús viszont, amely most itt van előtte, egy élő ember húsa. Egy élő ember pedig érez – egy élő ember érzi a fájdalmat.

Ráadásul Marian képes volt átérezni mások fájdalmát, de végül hatalmas erőfeszítések árán és Máriának, a betegek vigasztalójának segedelmével mégiscsak sikerült erőt vennie magán. A tehetsége nagy segítségére volt abban, hogy megtalálja az állandó, szúró fájdalom forrását, amelyet az élő húsban megtapadt nyílhegy okozott. Az éles pengével finoman megjelölte a helyet, majd felpillantott a mesterére. Pitter bátorítólag bólintott.

– Hozzáláttok már végre? – mordult fel az őr.

– Rögtön kezdjük – felelte Pitter.

Marian a következő pillanatban a pengével a húsba vágott.

A műtét tulajdonképpen egész gyorsan lezajlott. Hamar megtalálták és eltávolították az idegen testet, majd egy visszahajlított végű tűvel és vékony állati inakkal bevarrták a sebet, vérzéscsillapító port szórtak rá, és bekötözték. De mire mindezzel elkészült, Marian már úgy reszketett, mint a nyárfalevél. Pitter gyorsan kitessékelte a szobából, ő pedig hálásan megmosta véres kezét a lavórban, amelyet Susi, Pitter fürdőszolgaként dolgozó húga nyújtott oda neki. Amikor ezzel végzett, elvette a lánytól a kupa fűszeres almabort, és kortyolt belőle egy nagyot.

– Marian úr, nem kell ezt csinálnod, ha nem akarod – mondta Susi, és megsimogatta a férfi karját.

– Nem kell, de én akarom.

– Nagyon makacs ember vagy ám.

Marian arcán halvány mosoly suhant át.

– Szerintem meg inkább gyáva vagyok.

– Kétség sem férhet hozzá. De mondd csak, elmesélted már a szüleidnek, hogy mit művelsz a fürdőházunkban, vagy még mindig azzal kábítod őket, hogy a kóros tisztaságvágyad miatt jársz ennyit hozzánk?

Marian az ajkába harapott. Igen, valóban gyáva alak. Még mindig nem merte bevallani az apjának, hogy mit csinál. Habár Ivo vom Spiegel már beletörődött, hogy a fia gyógyítónak tanul, vagyis nem akar az örökébe lépni, és részt venni a Vom Spiegel-kereskedőház szerteágazó üzleti ügyeinek intézésében, ám sem a bábaművészet területére tett kirándulásához – amelyhez Marian még női álruhát is öltött –, sem a hóhér mellett folytatott tanulmányaihoz nem adta beleegyezését. A gyógyítószerek megismerését ugyanakkor nagyon hasznosnak tartotta, de Marian attól félt, hogy a borbélykodás szülőatyja kifejezett rosszallását váltaná ki, még akkor is, ha Pitter az apja közeli jó barátja.

Ivo vom Spiegel rosszallása pedig olyasvalami volt, amitől Marian kifejezetten rettegett.

Szerette az édesapját, és biztos volt benne, hogy sosem lesz képes megfelelni az elvárásainak.

Ezért volt gyáva, így csak motyogva válaszolt Susi kérdésére.

– Atyám a birtokon tartózkodik. A szüreti munkákat felügyeli.

– És édesanyád, Almut asszony?

– Ő az üzleti ügyeket intézi. Alig találkozom vele.

– Gyáva!

– Mondom én, hogy az vagyok.

Marian még egy darabig ott maradt a kis kamrában, és szomorúan meredt maga elé. Amennyire vágyott rá a legutolsó kereskedőútja után, hogy soha többé ne kelljen útra kelnie, és soha többé ne kelljen ismét olyan szörnyűségeket átélnie, mint az a rablótámadás, amelyet a karavánjuk ellen elkövettek, az elhatározása, hogy kitanulja az orvoslás mesterségét, mostanra egy kissé megkopott. Amikor tavasszal Deventerbe utazott, hogy hazakísérje John of Lynne-t, a kalózok fogságából sebesülten kiszabadult barátját, kiderült, hogy már mégsem olyan borzalmas teher számára az utazás. És azzal is tisztában volt, mennyire szeretné az apja, ha átvenné tőle az üzleti ügyeik intézését. Mert Ivo vom Spiegel azokat, akiket eddig utódjául kiszemelt, néhány nap után és nemritkán megsemmisítő szavak kíséretében rövid úton kénytelen volt kiakolbólítani az irodájából.

– Szűzanyám, a fenébe! – suttogta Marian. E heves kifakadást az édesanyjától tanulta el. Almut asszony igen bizalmas viszonyban volt a Szűzanyával, nemegyszer a kemény szavaktól sem riadt vissza. Mária viszont szemlátomást türelemmel viseltetett az édesanyja iránt, akiről Marian pontosan tudta, hogy gyakran imádkozik a Szent Szűzhöz, hogy térítse végre észhez a fiát, és az teljesítse az édesapja kívánságát.

– Beste!

Pitter felszólítására Marian kötelességtudóan felállt.

Meglehet, hogy gyáva, de makacs is.

Amikor belépett a sebmetszésre szolgáló szobába, az őrnek nyoma sem volt, és a beavatkozásra utaló vérfoltokat is eltüntették már. A helyiségben egy magas, széles vállú férfi várakozott, akinek fekete haját mintha ezüstporral szórták volna be. A szikár arcot is ezüstösen csillogó fekete borosta fedte.

Marian még mélyebben a homlokába húzta a csuklyáját.

– Nem, én nem arra vágyom, hogy a segéded borotváljon meg, Pitter. Ezúttal te magad forgatod majd a kést – mondta a férfi.

– Nagyon bátor lovagnak hiszed magad, mégis megijedsz egy ifjú pengéjétől?

– Túl közel kerülne a torkomhoz.

– Ugyan már, ha én fognám a kést, akkor bizalommal lennél?

– Mondjuk inkább így: abban sokkal inkább bízom, hogy gyorsabban át tudom vágni a torkodat a saját borotvakéseddel, mintsem hogy te az enyémhez érhetnél.

– Nagyszájú!

– Csak bízom a képességeimben.

– Hetvenkedő!

– Hát jó, másik fürdőházba is átmehetek.

– Ahol aztán a borbélylegények jól összekaszabolják majd a csinos képedet.

– Akárcsak az itteni legények. Szóval, Pitter, hozass nekem egy kupa bort, és láss munkához.

– A bort megkapod, de a borotválást a legényem végzi majd.

– És majd jól összehasogatja a csinos képemet…

– Hiú páva!

Marian erre még mélyebben a homlokába húzta a csuklyáját, de ezúttal azért, hogy elrejtse a vigyorát.

Már igen régóta ismerte Fredegar von Sechtem lovagot, szülei barátját és Pitter ifjúkori harcostársát. A kettejük kalandjairól szóló történeteket Alyss-szal kisgyerekkoruktól áhítattal hallgatták. Hétévesen jelen lehettek az ifjú Fredegar lovaggá ütésén, aki az idő tájt egyébként is meglehetősen gyakran vendégeskedett náluk. Sőt egy kölni lovagi torna alkalmával Fredegar úr magától Marian testvérétől, az akkor tizenegy éves Alysstól vette át a győztesnek járó szalagot. Marian még arra is egészen tisztán emlékezett, milyen büszke volt rá Alyss, hogy a kék-fehér címeres tunikát viselő lovag az ő nevében szállt harcba.

– Az ég szerelmére, ez az ügyefogyott fog megborotválni? No, akkor egyúttal mindjárt a hajamat is lenyírhatja.

– Úgy lesz, nemes úr. És légy egészen nyugodt, a fiú nagyon ért a sebek kiégetéséhez is, ha esetleg ejtene rajtad néhányat.

Marian buzgón válogatni kezdte a késeket, majd ösztönös, széles mozdulattal előrántott egy pengét, hogy a szenes serpenyőbe tegye. A vérző sebeket gyakran tüzes vasakkal zárták le, ami igen hasznos, ám annál kevésbé kellemes megoldás volt. Ugyanakkor ezt a módszert az olyan apró vágott sebeknél, mint amelyek borotválkozás közben keletkeztek, nem nagyon alkalmazták.

Fredegar lovag szúrós szemmel követte Marian minden mozdulatát, miközben helyet foglalt a borbélyszékben.

– Rühös talán a fiú feje, hogy el kell rejtenie a csuklyája alá?

– Nem, dehogy. Csak olyan torz az ábrázata, hogy már több vendég megrémült tőle – felelte Pitter, miközben egy fehér lenvászon kendőt terített a lovag mellkasára és vállára.

– Vigyázz, Beste, hogy a vér csak a kendőre csepegjen, és ne kenje össze a lovag úr előkelő ruházatát – figyelmeztette Pitter Mariant.

– Borotválásról volt szó, nem mészárlásról! – morogta Fredegar. És amikor Marian késsel a kezében a székhez lépett, a lovag keze kivágódott a lenvászon kendő alól, és egyetlen mozdulattal lerántotta a borbélysegéd csuklyáját.

– Erre aztán igazán nem számítottam! Marian úrfi!

– Állok szolgálatodra, Fredegar úr! De kérlek, emeld fel az állad, hogy hozzáférjek a torkodhoz.

– Na, arról szó sem lehet, barátocskám! Nem hinném, hogy birtokában lennél a borotválás tudományának. Neked még olyan pelyhes az állad, hogy elég egy puha rongy, és ledörzsölheted róla a finom kis szöszöket.

– Az asszonyok közül sokan jobban kedvelik a puhaságot, mint a durva ráspolyt. Hálás vagyok az Úrnak, hogy ilyen bársonyos bőrrel ajándékozott meg, és megkímélt ettől a véres művelettől. Az éles kések használatát azonban személyesen a barátodtól, Pitter fürdőmestertől tanultam, a pengéket pedig Gislindis gyengéd keze élezte. Szóval nyugodtan megbízhatsz bennem, nemes uram.

– Ki az a Gislindis?

– A késélező szép leánya – szólt közbe Pitter vigyorogva. – Aki igencsak kedvel egy bizonyos bársonyos orcát, már amennyire én ezt meg tudom ítélni.

Fredegar tekintete hol Marianra, hol Pitterre vándorolt.

– Adj számot a tudásodról, Marian – mondta végül Fredegar bólintva. – Szívesen kipróbálnám, milyen varázsereje van egy bársonyos orcának.

Pitter eközben már elkészítette a forró sós vízzel teli mosdótálat, Marian pedig nedves kendőket helyezett a lovag arcára. Amíg a borosta puhult, Marian megfésülte a lovag haját, és egyujjnyit lenyírt belőle. Eközben elmesélte, milyen események történtek az utóbbi időben a családtagjaival.

– Lám-lám, akkor Ivo úr végre jól helyre tette a vejét, már úgyis nagyon kijárt neki egy kis dörgedelem. Soha nem is értettem, miért adta beleegyezését egyáltalán e házassághoz.

– Alyss akart hozzámenni Arndt van Doornéhoz. Atyám pedig képtelen nemet mondani neki. Anyám viszont erősen ellenezte a kapcsolatukat.

– Almut asszony igen bölcs nőszemély. Amint elég bársonyos lesz az orcám, rögtön felkeresem.

– Lekötelezel, Fredegar uram!

– Azt azért tudja, hogy te itt borbélysegédet játszol?

– Amint mondottad: anyám igen bölcs nőszemély. De azért ezt, kérlek, ne kösd rögtön az orrára.

– Vagy úgy!

Ezt követően mindketten hallgattak, miközben Marian nyugodt, biztos kézzel lehúzta a lovag borostáját. Egyetlen csepp vér sem serkedt ki, és végül Fredegar elismerően végigsimított frissen borotvált arcán.

– Bárhogy is legyen, ezt a mesterséget nagyszerűen kitanultad.

Marian egy gyors mozdulattal lekapta a lenvászon kendőt a lovagról, az pedig felállt.

– Elkísérlek a szüleim házához, Fredegar úr. Ma már eleget dolgoztam ennek az embernyúzónak.

Almut asszony barna, puha gyapjúköntösben, ugyanakkor fejfedő nélkül, és nagyon kedvesen fogadta őket. Habár az idő néhány apró ráncot már az arcára vésett, ezek leginkább arról tanúskodtak, hogy még mindig sikerült megőriznie vidám, töprengésre hajlamos természetét. Szívélyesen átölelte Fredegar lovagot, de Marian rögtön észrevette, hogy a jókedvére valami árnyék vetül. Csak remélni tudta, hogy ennek nem ő az oka.

– Kaptál hírt atyámról? – kérdezte óvatosan.

– Egy küldönc útján azt üzente, hogy a szőlőszemeknek olyan az íze, mint a mezei sóskának, a szőlőtőkéknek rothad a gyökerük, a tetvek csonkig rágták a leveleket, a mustból pedig a pokol bűzös lehelete árad.

Mindebből tehát egy szó sem igaz.

– De szúrós tekintetével ráparancsol a szőlőszemekre, hogy legyenek édesek, akár a méz, a szőlőtőkéknek néhány durva szóval visszaadja tartásukat, a levéltetveknek elhozza az Úr ítéletét, és a mustot is jól megregulázza majd.

– Ezt el is tudom képzelni róla. Egyszóval elégedett.

– Miért, te nem vagy az?

Marian anyja lopva fiára pillantott.

– Nem, fiam, én aggódom. Fredegar, Marian, gyertek, kísérjetek át a terembe. Épp itt van nálam Clara asszony látogatóban.

A beginák karcsú, a rend szürke ruházatában különösen törékenynek tűnő főnöknőjét szemlátomást nagyon nyomasztotta valami. Habár ez hozzátartozott Clara asszony fegyvertárához, amellyel a céljait el szokta érni, így önmagában még semmit sem jelentett. Az ábrázatát azonban ezúttal valódi gondok festették szürkére.

– Marian, találkoztál ma már Catrinnal? – fogadta Clara asszony a férfit, amikor az belépett a helyiségbe.

– Nem, Clara asszony.

A begina megdörzsölte az arcát.

– Egy szüléshez hívták – mondta Almut, finom utalással a hangjában, amelyet Marian rögtön megértett. Anyja arra gondolt, hogy talán ő is elkísérte Catrint, és segített neki, még ha az ilyesmi egy férfinak szigorúan meg is volt tiltva. Ugyanakkor Marian – női ruhába öltözve – éppen Catrintól tanulta el a bábamesterség fortélyait.

Marian anyja szemébe nézett, és alig észrevehetően nemet intett a fejével. Ezt a mozdulatot, szemhéját félig lehunyva, Almut asszony is megismételte, majd azt mondta:

– Albrechtnek, a gyapjúszövőmesternek kislánya született. Catrin még pirkadat előtt távozott tőlük. A rendházba azonban már nem érkezett meg.

– Alyssnál már bizonyára érdeklődtetek, ugye, Clara asszony?

– Természetesen, ahogy Mechtild asszonynál és Peter Bertolfnál is. Teljesen tanácstalan vagyok, Marian.

– Talán valaki útközben segítséget kért tőle?

– Elképzelhető, de azt biztosan megüzente volna. Nagyon félek, hogy valami történt vele.

Ebbéli félelmében Marian is osztozott.

– Megyek és megkeresem Catrint.

Ha valaki tudja, mi történik a város utcáin a hajnali szürkületben, akkor azok az utcagyerekek, akik a betevőre valót különféle csomagok és üzenetek kézbesítésével keresik meg. A kis hordárok pedig Pitter védelme alatt állnak.

– Én is körbekérdezek majd, Clara asszony – ajánlotta fel a segítségét készségesen Fredegar.

– Biztosan van fontosabb dolgod is ennél.

– Lodewig apát igazán várhat még egy kicsit, az érsek kincstárnokával meg úgyis csak holnapra beszéltem meg a találkozót.

Marian bólintott, majd elköszönt az édesanyjától meg a beginától, és nekivágott, hogy ismét megtegye az utat, amelyen az előbb idejött – vagyis visszasietett a Mars-kapuhoz a fürdőházba. Pitter rögtön megígérte neki, hogy kikérdezi a hordárokat, nem hallottak-e valamit az eltűnt begináról, és hogy értesíti majd a fejleményekről.

– Hátha történt vele valami, Marian… kérdezd meg az őröket a toronyban – tette hozzá komor arccal. Marian ebbe bele sem akart belegondolni, hiszen ez azt jelentené, hogy ismeretlen holttestet találtak. De a fürdőmesternek igaza volt, ezzel a lehetőséggel is számolni kellett.

4.

A sólyom odafent körözött a fehér felhőpamacsokkal tarkított kék égen, amikor Alyss, szimatoló kutyájával az oldalán, végigsietett a leszüretelt szőlőtőkék között. Az az évi szüret egészen jól sikerült, jó néhány hordót meg tudnak majd tölteni. Nem a legjobb minőségű bor lesz ugyan belőle, össze sem lehet hasonlítani a déli Rajna-vidék finom és gyümölcsös nedűivel, de fűszeres borként, szegfűszeggel, édenmaggal, mézzel és egyéb fűszerszámokkal a hideg téli napokon nagyon jól fog majd esni. És jaj annak, aki panaszkodni merne rá!

Alyss roppant büszke volt a szőlőskertjére.

A birtokot határoló kőfal mögött, a kis szentélyben még mindig virágoztak a rózsák. Alyss egy kis ollóval levágott néhány elhervadt virágot, majd leült a padra, hogy kifújja magát.

Bár e pillanatban önmaga miatt nem volt oka az aggodalomra, Catrin miatt mégis nagyon aggódott. Nem sokkal korábban Clara asszony járt nála, abban reménykedve, hátha ott találja nála a fogadott testvérét. Catrinra egyáltalán nem volt jellemző, hogy csak úgy egyszerűen, minden szó nélkül eltűnjön. Bár az is lehet, hogy a beginák főnöknője ezúttal is csak rémeket lát, mint már korábban oly sokszor. Catrin az első pillantásra félénknek, sőt egy kissé talán szeleburdinak is tűnhet, de valójában nagyon kötelességtudó és megbízható, ugyanakkor igen segítőkész és jószívű teremtés. Marianhoz hasonlóan Alyssnak is az volt az első gondolata, hogy Catrin összetalálkozhatott valakivel, akinek szüksége volt rá, és miközben az illető segítségére sietett, teljesen megfeledkezett az időről.

Viszont most már délutánra járt, nemsokára nonára harangoznak, és a rendházban még mindig nem tudtak semmit Catrin hollétéről.

Alyss Kegyes fejét simogatta, és amikor a kutya váratlanul felcsapta a fülét, és halkan nyüszíteni kezdett, ő maga is rögtön felnézett.

– Drága testvérem, csak nem fejezted be mára a vérontást?

– Még nem egészen. A toronyparancsnokot még át kell segítenem a túlvilágra.

– A Szűzanyára, mi történt?

Marian leült a nővére mellé, és átkarolta a vállát.

– Szörnyűség, Alyss.

– Beszélj!

– Catrint és Mats Schlyfferst láncra verték, és bezárták a tébolydába. A félnótás parancsnok szerint Catrin és Mats két elmeháborodott, akik megöltek egy embert.

– Ki kell hoznunk őket.

– Ez kétségtelen. Csakhogy, drága testvérem, ez még nem minden.

– Hogyhogy?

– A férfi, akit állítólag megöltek, nem más, mint…

Amikor a fivére egy pillanatra elhallgatott, Alyss döbbenten felnyögött.

– John?

– Nem, annyira azért nem szörnyű. A halott Arndt van Doorne. A férjed.

Alyss kinyitotta a száját, majd szó nélkül be is csukta.

– Ez biztos? – kérdezte rekedtes hangon.

– Én magam azonosítottam a holttestet. Ő az.

– Nem is lehetne a városban.

– Nem, de nem hinném, hogy messziről hozták volna ide. Még nem állt be a hullamerevség. Valamikor a hajnali órákban halhatott meg. Annak a présháznak a közelében találtak rá, ahol egykor a fivérét, Robertet agyonverték. És ott feküdt mellette az eszméletlen Mats, kezében egy véres késsel. Valószínűleg Catrin találhatott rájuk, amikor Albrecht mestertől hazafelé tartott. Valaki aztán odahívta az őröket, azok pedig Catrint a toronyba vitték. És mivel Mats nem tud beszélni, Catrin pedig csak összevissza motyogott, őrültnek nézték és a tébolydába zárták őket.

– Őrültnek nézték őket? Köztudott, hogy Mats a farkastorka miatt nem tud beszélni, de azért tébolyultnak egyáltalán nem nevezhető. És bár Catrin tényleg dadogni kezd, ha felizgatja valami, de…

– Felismerte Arndtot. Rettentően fáradt lehetett, és talán még annál is izgatottabb.

– Nem mondtad annak az agyatlan toronyparancsnoknak, hogy Catrin egy begina?

– Nem, Alyss, csak annyit mondtam nekik, hogy Arndt a holtan talált férfi. Azután bevezettek a tébolydába, de úgy döntöttem, inkább nem árulom el a nevüket addig, amíg nem tudjuk, hogyan hozzuk ki őket onnan.

– Tényleg Mats ölte volna meg Arndtot?

– Nem, biztosan nem. Még ha a jelek arra is utalnak.

– Voltál már Gislindisnél?

– A következő utam hozzá vezet majd. De előbb még beszélni akartam veled.

– Értem.

– Megrázott a dolog?

– Az, hogy Arndt halott? Talán… de tudod, ilyen erőszakos halállal senkinek sem lenne szabad meghalnia. Gyászt viszont, Marian, egyáltalán nem érzek. Imádkozni fogok a lelki üdvéért. De ennél fontosabb, hogy segítsünk az élőkön, és megtaláljuk a gyilkost. Te csak menj el Gislindishez, én pedig meglátogatom anyánkat, és megkérem, segítsen Catrinon, utána pedig tanácsot kérek Magister Jakobtól.

– Jó ötlet. Anyánknál ott találod Fredegar lovagot, ő is segít majd.

– Akkor induljunk! A háznép egy darabig kénytelen lesz nélkülem boldogulni.

Clara asszony már nem volt ott az Alter Markton álló patríciusházban, az édesanyja pedig szomorú arccal fogadta Alysst. Az aggodalom aztán gyorsan jeges dühvé alakult át, amikor Almut asszony értesült a történtekről.

– A tébolydába! – sziszegte maga elé. – Ott egyszer már engem is fogva tartottak. Éppen Clara hozott ki onnan.

– Anyám?

– Ez egy meglehetősen csúnya történet. Elmegyek a toronyba, és megtanítom az őröknek, mi fán terem a félelem.

– Ne, kérlek, ne tedd! Magister Jakob majd elrendezi a dolgot. Már indulok is hozzá. Te addig keresd fel a rendházat, és mondd el a begináknak, mi történt.

– Úgy lesz. Ó, bárcsak…

– Mária, a civakodók védőpajzsa kísérjen utadon, anyám – mondta Alyss, aki ebben a szörnyű helyzetben is gyorsan visszanyerte a humorérzékét.

– Azért nem árt, ha Mária nemcsak a védőpajzsát, de a kardját is készenlétben tartja majd.

– Hol van Fredegar úr?

– Visszakísérte Clarát a rendházba, és most már minden bizonnyal a Nagy Szent Márton-kolostorban iszik az apát úrral – felelte Almut asszony, majd fújt egy nagyot, és lerohant a lépcsőn. Alyss szorosan a nyomában volt, egészen az utcára nyíló ajtóig, ahol útjaik elváltak.

Magister Jakob háza az Alter Markt közvetlen közelében állt, így néhány pillanattal később Alyss már a jegyzőnél kopogtatott. Egy testes asszonyság nyitott ajtót.

– A magiszter elkapott valami nyavalyát, senkivel sem akar beszélni – mondta gorombán Alyssnak.

– Az meglehet, de nekem beszélnem kell vele. Mondd meg neki, hogy Alyss asszony van itt.

Az asszonyság bevágta az ajtót, és nagy dübögve visszament a házba, majd kisvártatva ismét kinyitotta az ajtót.

– A magiszter úr rendkívüli módon sajnálja – mondta az asszonyság, peckesen kihúzva magát –, de tényleg nem fogadhat téged. Ha azonban a fivéred tiszteletét szeretné tenni nála, őt szívesen látja.

E szavak olyan szokatlanul hangzottak a faragatlan asszonyság szájából, hogy Alyss akaratlanul is elmosolyodott. A bölcs jegyző nyilvánvalóan így akart a tudtára adni valamit. Ez bizonyára azzal a „nyavalyával” függött össze, amely így ágynak döntötte, és amely miatt vélhetően szégyellte magát előtte. Mariannal, egy gyógyítóval szemben már nyilván nem lennének ilyen aggályai.

– Ideküldöm a fivéremet, amilyen gyorsan csak lehet – felelte Alyss egy bólintás kíséretében. – Mondd meg Magister Jakobnak, hogy jobbulást kívánok neki.

– Meglesz – felelte az asszonyság, azzal már be is vágta az ajtót.

Most mitévő legyek? – töprengett magában Alyss. Marian bizonyára még Gislindisnél van, vagy ha nem, akkor visszament a toronyba. Annak nem sok értelmét látta, hogy a fivére után induljon. Jobbnak találta, ha keres egy másik támogatót, aki segíthet a két foglyon. A papok szava az ilyen esetekben különös súllyal esett latba, Pater Henricus pedig mindig is nagyra becsülte Catrint.

Alyss gyorsan elsietett a ferencesekhez. Szerencséje volt, Pater Henricus ugyanis éppen félbehagyta az olvasást, és sétálni indult a szőlőskertekben, hogy a természet szépségéből merítsen erőt a további munkához.

– Ez csak természetes, kedves gyermekem. Rohanok. Nem hagyhatjuk, hogy tébolydában, láncra verve tartsák azt a szegény teremtést.

Alyss azonban kénytelen volt végighallgatni a jóságos atya szemrehányásait, amiért kísérő nélkül sétálgat a városban. Az asszony bűnbánó arccal hallgatta a szerzetest, aki egykor melegszívű tanítója volt, de azt azért nem hozta a tudomására, hogy a holtan talált férfi nem más, mint a férje. Azzal ugyanis teljesen összezavarta volna a tiszta szívű, ugyanakkor a világi dolgokban meglehetősen idegenül mozgó papot. Pater Henricus bizonyára rögtön vigasztalni kezdené – amire semmi szükség –, ahelyett hogy minden erejével a barátai megsegítésén fáradozna.

Habár Pater Henricus végtelenül szelíd ember volt, roppant konok is tudott lenni, ha a rászorulókon kellett segíteni. Ezt a toronyparancsnok és az őrök nem sokkal később a saját bőrükön is megtapasztalhatták. Alyss nagy bölcsen a háttérben maradt, és lakatot tett a szájára, pedig a legszívesebben a férfiakra förmedt volna, hogy azonnal engedjék szabadon Catrint és a késélezőt. Pater Henricus a maga jámbor módján gyorsan elérte, hogy bevezessék a fogvatartottakhoz. Alyss pedig, amennyire csak lehetett, feltűnés nélkül követte az atyát, és így végighallgathatta, amint Catrint mindenki által tisztelt, istenfélő beginának festette le, méghozzá igen meggyőzően, az asszony zavarodottságát pedig a szörnyű élmény következményének állította be, ami szintén teljesen hihetőnek tűnt.

Catrint erős bőrszíjakkal az ágyhoz kötözték, és egy szót sem szólt, csak esdeklő tekintetet vetett Alyssra, aki bátorító bólintásokkal igyekezett a tudtára adni, hogy még nincs veszve minden. Eközben a láncra vert Mats üres tekintettel, tompán bámult maga elé. Olyan volt, akár egy megsebzett vad, és Alyss egyszerűen nem tudott neheztelni azért, amiért az őrök úgy kezelték, mint egy tébolyultat.

– Sajnos, Pater Henricus, nem engedhetjük szabadon őket. Megöltek egy embert – makacskodott a parancsnok. – Ezt neked is be kell látnod, atyám. Bíróság elé kell állítani őket. És ha ártatlanok, akkor a bíróság majd felmenti őket.

– De Catrin asszony nem valami eszelős nőszemély. És ha már bizonyítania kell az ártatlanságát, akkor legalább helyezzétek át a torony valamelyik cellájába. Én majd kifizetem a tömlöcbérletet – szólt közbe végül mégiscsak Alyss.

– Te meg ki vagy, asszony?

– Alyss vom Spiegel, Ivo vom Spiegel tanácsnok lánya – felelte Alyss olyan kimérten, amennyire csak tőle tellett.

– És kezességet vállalsz ezért az asszonyért?

– Catrin a fogadott nővérem, azóta ismerem, amióta az eszemet tudom.

– Ám legyen. Vigyétek át egy emeleti cellába – utasította a toronyparancsnok két fogdmegjét.

– És bánjatok vele finoman – tette hozzá Pater Henricus. – Nagyon zavart szegény.

– Kísérd el Catrint, atyám – mondta Alyss halkan. – Én megpróbálok beszélni a késélezővel.

Catrin megtántorodott, amikor felállt, de megkapaszkodott az egyik őr erős karjában, majd Pater Henricusszal az oldalán kitámolygott a tébolydából. Alyss elindult Mats felé. A parancsnok azonban elkapta a karját, és visszarántotta.

– Ez az ember közveszélyes, asszony! Nehogy a közelébe menj!

– Mats Schlyffers a legjámborabb ember az Úr ege alatt – förmedt rá dühösen Alyss a férfira. – Csak nem tud beszélni. Hát nem látjátok, hogy farkastorka van?

– Ez egy vérszomjas vadállat.

– Ostobaság!

Alyss kitépte a karját a toronyparancsnok szorításából, és odasietett a magába roskadva guggoló férfihoz.

– Mats, megismersz? Alyss vagyok, a lányod, Gislindis barátnője.

Egy ködös szempár nézett fel rá.

Alyss gyengéden megsimogatta a férfi kezét.

– ’onya – hörögte artikulálatlanul Mats.

Eltartott néhány másodpercig, mire Alyss megértette, mit akar mondani.

– Nem, Mats, én nem Ronya, a feleséged vagyok. Én Alyss vagyok. De hát ismersz, Mats. Te élezted a metszőollóimat.

– ’lindis.