A. J. Christian

MIT KERESETT ISTEN A NAPPALIMBAN?

Szerkesztette

Molnár Eszter

Copyright © A. J. Christian, 2003

Hungarian edition © Sweetwater Publisher Establishment, 2003, 2014

Cover design © Sweetwater Publisher Establishment, 2003, 2014

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó

Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető

Melher Viktor

ISBN: 978-963-529-303-2 (EPUB)

ISBN: 978-963-529-304-9 (MOBI)

Elektronikus verzió:

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosab szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt.

Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával

környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Bevezető helyett

Általában az olvasók gondolkodás nélkül átlapozzák a könyvek bevezetőjét. Őszintén bevallom, én is így szoktam – most azonban arra kérném Önöket, szakítsanak ezen szokásukkal, és szenvedjék végig soraimat. Elnézést kérek mindazoktól, akik értik az írás mesterségét, és fizikai fájdalmat éreznek mondataim láttán, de hogy átélhessék mindazt, ami közel egy esztendő alatt történt velem, el kell magyaráznom néhány apróságot.

Először is bemutatkoznék. A nevem Edward… Edward Perry. Ha jól emlékszem, a ’70-es évek elején kezdtem érdeklődni a transzcendens tudományok iránt. No, ne gondoljanak egy csúcsos sipkás, elborult tekintetű mágusra, hivatásomnak köszönhetően – fizikus vagyok – mindig is a racionalitás talaján álltam. Ám a legtöbb kollégámmal ellentétben tanulmányaim hatására fogékonyabb lettem az élet ismeretlen rezdüléseire, azokra az apró finomságokra, amelyeket műszereink ma még nem képesek érzékelni. Hamarosan rádöbbentem, hogy sajnos a tudomány önnön korlátai miatt alkalmatlan a Valóság megismerésére. Más utakat kerestem, s mivel a vallások demagógiájától születésemtől fogva irtóztam, különféle személyiségfejlesztő tréningek, tanfolyamok és guruk segítségével igyekeztem meglelni az Utat.

Hiába is tagadnám, csúnyán belegabalyodtam az egyik népszerű szellemi irányzat hálójába. Lelkesen végeztem az előírt gyakorlatokat, és még lelkesebben szóltam le mindazokat, akik másképp látták a világot. De mivel mindig is önfejű voltam – egyesek szerint még vagyok is –, néhány esztendő elteltével rájöttem, hogy rajtam kívül senki sem adhat tudást, bizonyosságot nekem. Ekkortájt gyökerezett meg bennem a gondolat, hogy nekem senki se mondja meg, mi miért van, mert én saját magam akarom megtudni az igazságot.

Körülbelül negyvenöt esztendős lehettem ekkor. Mivel roppant öregnek éreztem magam, elképesztő hévvel merültem bele az ezoterikus irodalomba, és az autodidakták útját követve, különféle titkos és közismert írásokból próbáltam kihámozni az igazságot. Mivel így sem jutottam ötről hatra (minden új információ fölborította a világképemet), még több és több ismeretet próbáltam felhalmozni. Néhány hónap elteltével akkora lett bennem a káosz, hogy saját magamon sem tudtam eligazodni. Végül már odáig jutottam, hogy az egész misztikus marhaságot ki akartam vágni a szemétbe, amikor „véletlenül” találkoztam egy érdekes emberrel.

A jól öltözött, középkorú férfi kedvenc parkom kedvenc padján üldögélt. Akkortájt már a családi problémáim és a kiegyensúlyozatlanságom miatt annyira feszült voltam, hogy gyakran remegtem az elfojtott indulatoktól. S noha aznap sem sugároztam felhőtlen nyugalmat – egy darabig komolyan elgondolkoztam azon, hogy elzavarom a betolakodót –, a férfi mégis megszólított.

Nos, két óra alatt kiöntöttem a lelkem. Visszagondolva a helyzetre, akkori önmagam nem akármilyen teljesítményt nyújtott, ugyanis egy „picinyként” zárkózott voltam. Ám újdonsült ismerősöm nagyon jól tudott hallgatni, sőt, miután megszólalt, kiderült, hogy beszélni is: mindössze annyit mondott, hogy az a „Létező” – ő használta ezt a megnevezést –, akit végül is a tanítójának tart, talán megoldást nyújthat nekem is. Elmondtam, hol lakom, és megbeszéltük, hogy másnap délután eljönnek. A férfi kellemes benyomást tett rám, szinte sütött belőle a tudás bizonyosságának harmóniája. Elégedetten dörzsölgettem a tenyerem: ha ő ilyen, milyen lehet a tanítója?! Lelki szemeim előtt megjelent a hosszú, ősz szakállú és hajú mester képe, aki majd minden titokról fellebbenti előttem a fátylat. Emlékszem, még aludni sem tudtam az izgatottságtól. S amikor másnap pontban ötkor megszólalt a csengő, rohantam ajtót nyitni, ahol…

Ahol újdonsült barátom mellett egy fiatal fiú álldogált. Első ránézésre sem tűnt többnek huszonötnél (később kiderült, hogy még annyi sincs), ráadásul hosszú haja és szakálla sem volt. Na – gondoltam magamban –, ennyit a szent öregemberről…

A fiatalember Christian néven mutatkozott be. Hogy ez a család- vagy a keresztneve volt, sosem derült ki: amikor hónapokkal később a tudomására hoztam, hogy őt szeretném szerzőként feltüntetni, csak annyit mondott, hogy a neve elé írjam oda az A és a J betűt. Ebből logikusan az következne, hogy Christian a családneve, ennek ellenére mindenki így szólította.

Tehát augusztus tizenkettedikén Christian belépett az ajtómon az életembe. Ha most regényt írnék, oldalakat kellene ömlengenem a szemében lobogó isteni tudás éteri fényéről, de mivel a valóságot akarom átadni, ezért maradok a száraz tényeknél, és bevallom, hogy első látásra semmiféle misztikus jelet nem láttam rajta. Egyszerű, mindennapi fiatalembernek látszott, kedves örökmosollyal az arcán. Ám ha már a tényeknél tartunk, meg kell említenem, hogy „mások” nálam többet láttak: amint Christian átlépte a küszöböt, az összes háziállatom megkergült. A macskáim, a kutyáim, a madarak, a terráriumban tanyázó pókok, de még az akváriumban úszkáló aranyhalak is hevesen reagáltak a jelenlétére. S noha a halakról nemigen tudtam megállapítani, az összes többi állatom úgy törleszkedett hozzá, mintha nála lett volna az eledelük kétheti koplalás után. Úgyhogy a találkozásunk első negyedórája azzal telt, hogy megpróbáltam megszabadítani a kedvenceimtől.

Feltehetőleg már felmerült Önökben a kérdés, hogy miképp jött létre a könyv. Nos, diktafonnal felvettem a beszélgetéseinket, majd másnap szorgalmas titkárnő módjára bepötyögtem a számítógépembe. Most, majd öt esztendő távlatából úgy látom, hogy elég gyakran tettem fel ostoba kérdéseket, de mivel ragaszkodni akarok a történésekhez, nem kozmetikáztam ki a mondandómat. Azért a felgyülemlett szöveget megszerkesztettem: néhány hónapnyi rálátással hozzátoldottam egy-két olyan megjegyzést, amelyek érthetőbbé teszik az eseményeket – természetesen Christian szavain nem változtattam semmit. Persze sok olyan találkozásunk is volt, amelyet nem vettem fel, vagy annyira a személyes dolgaimról szóltak, hogy úgy döntöttem, nem teszem közzé őket. A könyv szerkezete is az én művem, ő nem osztotta fejezetekre mondanivalóját. Mindössze egy vagy két fejezetcímet javasolt, azokat is csak akkor, amikor megmutattam neki a kész kéziratot. Az oldalakon megkülönböztettem a kérdéseket Christian válaszaitól. Dőlt betűkkel jeleztem, amikor nyomatékot adott a mondandójának. Néhol leírtam, hogy mosolyogva vagy nevetve beszélt, mert úgy éreztem, hogy írott formában így érthető meg igazán az adott szituáció.

A könyv nyelvezete nagyon szép, Christian cizelláltan, idegen kifejezések nélkül beszélt, és mindig könnyen érthető példákkal világított rá a problémákra. Ám ami igazán lényeges, hogy szavai – ha valaki nem annyira korlátolt, hogy gondolkodás nélkül megtagadja őket – automatikusan tágítják az ember felfogóképességét, legyen megrögzött materialista vagy épp fanatikus spiritualista. Ő ezt sosem mondta, véletlenül fedeztem fel azokon a barátaimon, akiknek még fénymásolat formájában odaadtam a szöveget. Ekkor már bizonyos szinten érzékeltem az aurát. Amikor a cimboráimat megfigyeltem olvasás közben, az aurájukban látható volt, hogy a felfogásuk azon területei is munkába lendültek, amelyek létezéséről fogalmuk sem volt. Majd amikor néhány héttel később újra elolvasták a könyvet, már a tudatuk sokkal jelentősebb részeit is megdolgoztatta a szöveg – tehát a könyv hatására olyan összefüggésekre éreztek rá, olyan élményekkel és tudásanyaggal lettek gazdagabbak, amelyeket két héttel azelőtt még képtelenek voltak felfogni. Miután még több, homlokegyenest különböző embertípust sikerült megfigyelnem, rádöbbentem, hogy a szöveg mindegyiküknél más, az egyéniségüknek megfelelő hatást váltott ki, nem pedig egy általános kényszerzubbonyt próbált rájuk erőltetni. Ez az élmény ösztökélt arra, hogy szélesebb körben is közreadjam a kéziratot – ezt eredetileg nem akartam –, ugyanis egyetlen más könyvnél sem láttam, hogy ilyen építő hatással lett volna az olvasóira. Így hát a szöveg minden embernek képes adni, de ebből következik, hogy mindannyian találkozni fognak olyan részekkel is, amelyeket képtelenek lesznek felfogni vagy elfogadni. Ebben az esetben nyugodtan lépjenek túl az érthetetlen sorokon, és olvassák végig az egészet. Mivel Christian minden egyes szószerkezetének több értelme van – még a mai napig is újabb felismerésekre teszek szert általuk –, azoknál a mondatoknál, amelyek mélyebben megérintik Önöket, álljanak meg, és egy kicsit gondolkozzanak el a szavakon, önmagukon. Christian gyakran használt első látásra felesleges jelzőket és ragokat, ám ezek egy kis elmélkedés, többszöri olvasás vagy néhány hónap elteltével olyan értelmet nyernek, amelynek hatására újabb lendületet kaphat a kiteljesedésük. Talán akkor tanulhatnak a legtöbbet, ha képesek viszonylag rövid idő alatt (2-3 nap) elolvasni az egész könyvet, majd miután néhány napig emésztgették az olvasottakat, komótosabb tempóban újra nekifognak. Ezt követően kezdjék el gyakorolni a Tudatos-Befogadást és a Szépség Befogadását, majd ha már ráéreztek a dologra, újból olvassák el az egészet. Azt hiszem, ebben a pillanatban fogják úgy gondolni, hogy már mindent értenek. Nos, ekkor néhány hét szünet után olvassák el újra azokat a részeket, amelyeket valamiért nem szeretnek, és azokat is, amelyeket nagyon szeretnek. Ezután pedig engedjék el magukat, és hagyják, hogy a szavak és a gondolataik összhangba kerüljenek. Hihetetlen összefüggésekre, meglepő valóságokra fognak rádöbbenni, és ha havonta egyszer előveszik a kéziratot, ez a folyamat sosem fog megtorpanni. Persze mindez csak az én javaslatom, könnyen lehet, hogy Önök más utat követve nagyobb eredményt érnek el. Bár ha rám hallgatnak, semmiféle eredményt nem próbálnak hajszolni: egyszerűen csak érezzék jól magukat olvasás közben. És kész.

Nos, fellélegezhetnek, mert véget ért a bevezető. Azt hiszem, a tökéletes végszó az a néhány mondat lesz, amelyet Christian az egyik barátomnak mondott, amikor átadtuk neki a kéziratot:

– Mivel a fizikai világtól eltérő létezések nem magyarázhatók el materiális kifejezésekkel, elképzelhető, hogy a szöveg első nekifutásra nehezen érthető. Javaslom, hogy olvasás közben vonatkoztass el a szavak racionális, általános értelmétől, és a betűkbe ágyazott mondanivalót próbáld meg a Belső, intuitív Éneddel megérteni. Ha a jelenlegi megtestesülésed tudata már keresi a válaszokat, akkor fuss neki újra meg újra, mert ami a teljes szövegben talán elkerülte a figyelmedet, azt megtalálhatod egyetlen apró gondolatban.

Alaphang

1997. Augusztus 12.

AZ ELSŐ ÓRÁBAN VOLTAKÉPP „PANASZNAPOT” TARTOTTAM: HÚSZ ESZTENDŐ PROBLÉMÁJA, FESZÜLTSÉGE TÖRT ELŐ BELŐLEM MEGÁLLÍTHATATLANUL. BE NEM ÁLLT A SZÁM EGY PERCRE SEM – MA SEM ÉRTEM, HOGY CHRISTIAN MIÉRT NEM SZALADT VILÁGGÁ…

AMÚGY Ő ÉRDEKESEN VISELKEDETT: NEM SZÓLT EGY ÁRVA SZÓT SEM. PONTOSABBAN CSAK AKKOR BESZÉLT, HA KÉRDEZTEM, HA NEM SZÓLTAM HOZZÁ, AKKOR CSENDBEN, SZEMMEL LÁTHATÓ ELÉGEDETTSÉGGEL ÜLDÖGÉLT A KANDALLÓ ELŐTT. EZT KÉSŐBB IS MEGFIGYELTEM NÁLA: MINTHA TELJESEN HIÁNYZOTT VOLNA BELŐLE A VÁGY, HOGY VÉLEMÉNYÉT VAGY GONDOLATAIT KÉPVISELJE A VILÁGBAN. EGY KICSIT FURCSÁLLTAM A HELYZETET, AZT HITTEM, HA MEGJÖN A „NAGY TANÍTÓ”, MEGÁLLÁS NÉLKÜL BESZÉLNI FOG A „NAGY IGAZSÁGOKRÓL”.

AMIKOR RÁKÉRDEZTEM A DOLOGRA, SOKÁIG HALLGATOTT, MAJD EGY MÉLY SÓHAJTÁS UTÁN MEGSZÓLALT.

‒ Figyelj, én nem vagyok tanító, guru, tanár vagy valamiféle misztikus mester – kevesebb is, több is vagyok ezeknél. Éppígy nem vagyok próféta, messiás, arkangyal vagy az Isten sem – kevesebb is, több is vagyok ezeknél. [NEVET] Persze, ha akarod, lehetek komor, a tudás fájdalmával és felelősségével küszködő beavatott, vagy épp erőltethetem az általánosan elfogadott mosolygós, mindenkit szerető szent figuráját is… Sőt, ha gondolod, mesélhetek, mondjuk, az asztrálsík mibenlétéről, vagy arról, miképp születsz egyik testből a másikba. Beszélhetek a különféle energiákról, vagy arról, hogy a lábkörmöd formájának voltaképp semmi köze a génjeidhez, hanem az elfojtott agresszivitásodra utal; égi dörgedelmekkel ostromolhatlak, hogy légy jó és szeresd felebarátaidat, sőt eléd tárhatom az univerzális analógiákat, a különféle „roppant fontos” dimenziókat és túlvilági hatalmakat is, és az összes olyan „misztikus-misztériumos marhaságot”, amelyet elvársz tőlem. Tehát mindezt megtehetném, csak épp semmi köze nem lenne a Valósághoz.

‒ Hm…

‒ Hát igen: elmondanám neked az „irgalmatlanul hatalmas” bölcsességeket, te meg – hogy magad előtt igazold ezeket – elkezdenél, mondjuk, bőszen meditálni. Hamar rájönnél, hogy valamiféle összefüggés van a lelkiállapot és az egészség között, így hát gyorsan kitalálnád az „örök érvényű és megdönthetetlen táblázatot”, amelyben szépen összepárosítanád, hogy mely lelki problémák milyen betegséget okoznak, és a már meglévő nyavalyák milyen lelki traumákra mutatnak rá. Innen már csak egy lépés lenne, és a szellemi fejlődésed érdekében megpróbálnál lemondani mindarról, amit választott mestered rossznak talál: görcsösen igyekeznél hasonulni eszményképedhez, akarva-akaratlan elfelejtenéd azt, aki vagy. Ahogy telne az idő, valószínűleg visszaemlékeznél egy-két előző életedre is – egyből megállapítanád és lelkesen magyaráznád, hogy a lélek miként is járkál egyik testből a másikba. Hamarosan képes lennél meghallgatni valami test nélkül kószáló tudatot is. Természetesen azonnal rendszeres szeánszokat tartanál: a „túlvilági mester” szavai és a te gondolataid emberek ezreinek lenne a nagybetűs Tudás. Eltelne néhány év, s te lennél az ezotériával foglalkozó társaságok legmegbecsültebb tagja. Előadásokat tartanál, tanfolyamokat szerveznél. Úgy éreznéd, hogy megtaláltad a helyed, s teljesítetted az életcélod, mert hát végül is „kiemelkedtél az anyag fogságából, és szellemlény lettél”. Életed a kellemes, megelégedett boldogság nyugalmával telne, és sosem szembesülnél a valósággal, hogy épp ott tartasz, ahol az általad gyakran lebecsült, materiális emberek – csak te ráadásul még hazudsz is magadnak –, s hogy egyetlen hajszálnyit sem haladtál az áhított szellemiség felé, mert egész életedben a ravasz kis egód vezetett. Sosem vennéd észre, hogy végig ott maradtál az öntudatlanul, vakon botorkáló emberek között, csakhogy mivel benned megvolt a vágy a megismerésre, ezért az egód elhitette veled, hogy sikerült kinyitnod a szemed. Pedig nem történt más, csak maszkot s szerepet cseréltél az emberi élet színpadán.

Tehát eljátszhatjuk ezt a kis színdarabot, amelyet majd’ mindenki – vallásos, materialista, ezoterikus, látó, látnok, szerzetes és egyéb misztikus – előad Tibettől New Yorkig oda és vissza, vagy…

‒ Vagy?!

‒ Vagy pedig szembenézel önmagaddal! Szemébe nézel azon személyiségeidnek, akiket azért teremtettél, hogy eltakard a Valóságot; szemébe nézel annak, aki voltál, aki vagy és aki leszel. Szemébe nézel, és megismered a valódi Énedet; megismered, elfogadod és megszereted végre önmagad.

S meglehet, hogy nem te leszel az ezoterikusok legdicsőbb vezére. Meglehet, hogy nem fogsz emlékezni egyetlen előző életedre sem, sőt, még az is meglehet, hogy egy árva parafenomenális trükkel sem tudod majd elkápráztatni a „hitetleneket” – ám ahogy fokozatosan tágítod a korlátaidat, egyre több örömöd lesz önmagadban, a többi emberben, az egész életben. S ahogy egyre több helyen, egyre több térben s időben fogod felismerni önmagad, egyre közelebb kerül hozzád a Valóság: te leszel az élet és a halál, a várakozás és a mindentudás, az ember és az ISTEN… egyszerűen te leszel Te.

‒ Hm…

[ELMOSOLYODOTT, ÉS RÁM KACSINTOTT] – Természetesen, amit most elmondtam, abból egy szó sem igaz, mivel a szavak és a létidők használata eltorzította a Valóság korlátlanságát. De ez nem is baj és nem is lényeges, mert nem a szövegem, hanem a tapasztalataid fontosak. Ha bátran ki mersz lépni az emberi korlátok adta kényelemből, és nem dugod többé homokba a fejed, megismerheted azt, ami Van. Ha nem akarsz eredményeket hajkurászni, ha elfelejted az elvárásaidat és elképzeléseidet, ha nem kezdesz el misztikus elvekkel, különféle dimenziókkal, az élet és az Isten értelmét boncolgató kérdésekkel foglalkozni, akkor a Valóságban fogsz létezni.

Azért nem éri meg ezeken a magasabb szintűnek tartott, nem-materiális elveken gondolkodni, mert amíg az elméddel, az egóddal és az agyaddal elemzel, érvelsz és döntesz, addig semmi esélyed sincs az anyagon túlmutató elvek megismerésére. Amikor már úgy gondolod, hogy kiemelkedtél az anyagi világból, és már nem érdekelnek a gyarló, materiális dolgok, akkor valójában nem vagy emelkedettebb, tisztább vagy megvilágosodottabb másoknál, egyszerűen csak félrevezetett az egód.

Ja, igen, és a legfontosabb: fel kell vállalnod azt is, hogy nem hiszed el egyetlen szavamat se!

‒ Mi?! Ne higgyem el egyetlen szavadat se? Akkor meg mihez kezdjek velük?! Másrészt már most is mondtál olyan információkat, amelyek egyfajta világképet vázolnak fel – igaz, hogy korlátlan világképet –, de hát akkor is; mindenképp döntenem kell a régi felfogásom és az általad képviseltek között!

[NEVET] – Nagyon jó észrevétel! Hogy válaszolhassak a kérdésedre, tegyünk egy kis kerülőt, és mindjárt a legelején kezdjük a legvégével.

Az ember állandóan keres. Válaszokat keres. Mindig a kultúrája legfejlettebb eszközeivel figyeli környezetét, és a felfogott információkból igyekszik összeállítani egy elfogadható, működő rendszert. Nos, a Valóság alapvetően korlátlan, időben és térben végtelen, oszthatatlan egész. Ezért végtelen részre és rendszerre, formára és törvényre, térre és időre osztható. Ezek a rendszerek egyszerre elhatárolhatók és elhatárolhatatlanok: az anyagtól a legfinomabb, sokdimenziós energiákig egymásba folynak, tökéletes átmenetet és egységet képezve. Ezért bármilyen választ is találnak a kereső elmék, bármilyen rendszert alkotnak vagy fedeznek fel – amúgy e két cselekedet egy és ugyanaz –, egyszerűen képtelenek tévedni. A saját szemszögéből, a saját nézőpontjából és realitásából mindenkinek – legyen tudós vagy pap, hívő vagy materialista – igaza van. Másrészt természetesen mindenki téved, mert azzal, hogy az ember a fizikai rendszerbe horgonyozta magát, az elméjével minden más rendszert a materiális világ nyelvére és működési elvére torzít. Amíg valaki a földön élőlénynek – növénynek, állatnak, embernek – vagy egy másik létsíkon létező személyiségnek – szellemnek, angyalnak, ördögnek, mesternek, segítőnek, tanítónak stb. – ismeri önmagát, addig nem ismeri a Valóság korlátlan, eredendő állapotát.

‒ Miért?

‒ Mert a korlátlanság nem tudhat önmagáról! Csak az a Létező nyilváníthatja ki önmagát, akinek határai vannak; ha a korlátlan Mindenségnek felfedezed a határait, akkor már elvesztetted a korlátlanságot, akkor már csak része vagy a Mindenségnek. Természetesen az ember és a Létezők egyszerre korlátozottak és korlátlanok, így teremtve állandóan a Mindenséget és önmagukat.

‒ Hmm…

‒ Tehát a Létezés korlátlan, határtalan és formátlan. Nézd meg az anyagot: a matéria a határtalan Energiából áll. A szilárdnak, korlátozottnak látszó fizikai rendszer végtelen; eredendő állapotában nincs saját igazsága, alakja és célja sem. Hogy a materiális rendszerben mégis végtelen különböző élet és forma, személyiség és történés, törvény és lehetőség létezik, az a Létezőknek köszönhető: atomok, kövek, növények, állatok, emberek, angyalok és istenek együtt teremtik, gyúrják, és önnön képükre formálják mindazt, mit látható és láthatatlan univerzumnak nevez a tudomány. Úgyhogy a Mindenség működése semmiféle igazságnak vagy törvénynek nincs alávetve – igazából nem is működik, egyszerűen csak Van –, formát a Létezők, az Én-tudattal rendelkezők által kap; a valóság mindenki számára önnön egyénisége határaival egyezik meg. [MOSOLYOG] Mindenki önmagát látja a világban, és mindenki számára olyan a világ, amilyennek látja. Másmilyen nem is lehetne.

‒ Huh… lemaradtam valahol, azt hiszem…

‒ Nem baj, sőt, ha minden szavamat tökéletesen értenéd, az lenne a biztos jele annak, hogy dunsztod sincs a témáról, csak az egód elhiteti veled, hogy érted. Ebben az esetben semmi esélyed sem lenne, hogy felfogd a szavaim valóságát, hisz elhitetnéd magaddal, hogy már felfogtad a szavaim valóságát. [MOSOLYOG] De látom, hogy a lényeget felfogtad: a Létezés korlátlan, és a határtalan Mindenséget mindenki saját maga alakítja önnön személyiségével és látásmódjával. Mert aki nem látja a színeket, annak szürke lesz a világ – pedig vannak színek –, s aki nem hallja a hangokat, annak néma lesz a világ – pedig van zene, létezik a tánc.

Nos, mi is következik mindebből? Az, hogy nincs egyetemes igazság! Tökéletesen igaza van a keresztényeknek, a buddhistáknak, a muzulmánoknak és az összes vallás összes hívőjének – mégis mind tévednek; tökéletesen igaza van a biológusoknak, a fizikusoknak, a genetikusoknak és az összes tudomány összes tudósának – mégis mind tévednek; tökéletesen igaza van az agykontrollosoknak, a dianetikusoknak, a TM-eseknek és az összes személyiségfejlesztő tréning összes tanulójának és tanítójának – mégis mind tévednek.

Mert ha csak egy vallásban hiszel, akkor elvesztetted határtalan hited korlátlan istenét.

Mert ha csak az anyagban hiszel, akkor határtalan tudományod elvesztette a korlátlan tudás lehetőségét.

Mert ha csak egyetlen gondolkodásmódban hiszel, akkor már elvesztetted határtalan gondolataid korlátlanságát.

Mert ha Á-t mondasz, már elvesztetted a B-t!

‒ Hm, értem amit mondasz – azaz nem, inkább csak próbálom érteni, és valahol egyet is értek vele, de a szavaidból végül is az következik, hogy az egész világon senki sem tud semmit, és mindenki rosszul éli az életét.

‒ Dehogy éli rosszul! Az egész világ tökéletesen éli az életét, pont úgy, ahogy kell, nem is lehetne máshogy. Ez a bolygó – akárcsak a többi – egyszerűen tökéletes! Természetesen az általánosan elvárt álomvilágtól messze áll, hisz vannak éhezők, háborúk és szenvedők, de a Létezés sokkal kiterjedtebb, határtalanabb és korlátlanabb az emberi elvárásoknál. Mindenki úgy él, ahogyan kell, a probléma az, hogy mindegyik csoport azt gondolja, hogy csak ők élnek tökéletesen, csak ők tudják az igazságot, míg a többiek nem. Az egyes elvek, hitek és világnézetek képviselői elhatárolódnak egymástól, nyíltan vagy csak a lelkük legmélyén lenézik a többieket, és fennen hirdetik, hogy csak az ő útjuk igaz. Pedig hát erről szó sincs: valójában minden ember, elv, tudomány, vallás, egyéni s tömeges gondolat egyenrangú és megismételhetetlenül egyedi színfolt a Teljesség palettáján. Úgyhogy az éppoly jó, hogy a materialista az anyagban hisz, mint az, hogy a hívő valamelyik vallásban találja meg a számára elfogadható válaszokat. A Mindenségben mindennek és mindenkinek megvan a létjogosultsága.

A házad mögött van egy nagy mező, és rajta rengeteg különféle színű kis virág. Nos, a kék virág mondjuk a kereszténység, a sárga a buddhizmus, a piros a materializmus… Mindnek megvan a maga haszna és értelme, ám egyik sem jobb, egyik sem ér többet a másiknál. Természetesen ezt a piciny virágok nem tudják – vagy csak nem akarják tudni, de attól ők még tökéletesek, és a szépségük, az illatuk megismételhetetlenül egyedi csoda. Fogod?

‒ Igen.

‒ Jól van. Nos, ha ráéreztél a Létezés Valóságára, akkor világossá vált, hogy semmi értelme bizonyos elveket valóságosnak kikiáltani, másokat meg elvetni. Teljesen felesleges a Létezést igazságokra, törvényekre és misztériumokra osztani, mivel az az igaz, ami Van, s ami Van, az igaz.

Azonban a korlátlanságban rengeteg önálló rendszer található.

Ezekben a rendszerekben különféle egyéniségek és személyiségek léteznek. Jó sok ilyen rendszer van, [MOSOLYOG] a számuk pontosan korlátlan. Mindegyik különbözik egymástól, mindegyiknek vannak olyan törvényei és igazságai, amelyek csak az adott rendszerre vonatkoznak. Ezek a törvények és elvek pedig a valóságrendszer minden tagjára hatással vannak mindaddig, amíg a személyiség – kicsit teátrálisan szólva – öntudatára nem ébred.

Most abba ne menjünk bele, hogy ezek a rendszerek miképpen jönnek létre. Maradjunk annyiban, hogy noha a rendszerben élők látszólag kiszolgáltatottak a törvényeknek, valójában saját maguk alkotják meg ezeket, és nagyobb befolyással bírnak rájuk, mint hinnék… Nézd meg, mondjuk, a gravitációt. Ez a törvény maximálisan hat arra a fizikai rendszerre, amelyben éltek: ha lelökném az asztalodról ezt a poharat, menthetetlenül darabokra törne, vagy ha lezuhannál egy magas hegy tetejéről, menthetetlenül meghalnál. Úgy tűnik, mintha ki lennétek szolgáltatva ennek a nehézségi erőnek, mégis vannak olyan emberek, akik képesek a telekinézisre, és a lezuhanó poharat mosolyogva lebegtetnék a padló felett, sőt vannak, akik a balul sikerült hegymászást is helyrehoznák egy kis levitálással. Tehát a rendszer törvényei léteznek és hatnak, mégis változtathatók, formálhatók, mivel ezek a rendszerek csak látszólag zártak. Valójában nyitottak, s egy kis gyakorlással bárki szabadon alakíthatja őket.

No, hogy a kérdésedre is válaszoljak: ez a materiális univerzum és a hozzá kapcsolódó nem-anyagi dimenziók – a különféle létsíkok, a túlvilág, a menny, a pokol, az Eltávozott Mesterek Bolygója, a nirvána stb. – egy rendszert alkotnak. Ebbe a rendszerbe beletartozik minden olyan létforma, amelyet értelmes élőlénynek neveztek, és beletartozik minden olyan, amelyet nem tartotok annak, bár valójában ők is értelmesek. Beletartoznak azok, amelyeket az anyagi testük hiánya miatt nem láttok, de a hitvilágaitokban szerepelnek – angyalok, szellemek, Isten stb. –, vagy médiumok által tudtok róluk, és beletartoznak azok is, akik megjelennek a mindennapi életetekben – növények, állatok, emberek stb. Ezen rendszer törvényei általános érvényűek. Tehát, amikor valaki például azt mondja: „az ember halála után a testéből kiszáll a lélek, majd belebújik egy másik testbe, és újjászületik”, akkor én erre jogosan mondhatom, hogy ez nem igaz, mivel a reinkarnációs játék ebben a rendszerben nem így zajlik. Természetesen az előbbi kijelentés is egyfajta valóság és igazság – minél többen hisztek benne, annál valósabb és igazabb lesz –, ám a globális, minden Létezőre vonatkozó törvény nem ilyen. Úgyhogy a valóságrendszeretek törvényeit kénytelen vagyok újra elmondani, mert hát azzal, hogy egy félreértett reinkarnációban vagy egy eltorzított világképben hiszel, semmivel sem kerülsz közelebb a Valósághoz. A valós törvények ismerősek lesznek, hiszen ezeket már nagyon sokszor elmesélték a földön, de mivel az emberek az elméjükkel és az egójukkal próbálták felfogni őket, ezért a legtöbbször szükségszerűen félreértették. Úgyhogy ezért van az, hogy a szavaim egyfajta világképet tükröznek, amelyet vagy elfogadsz, vagy nem. Azt pedig, hogy ne kelljen a hitedre hagyatkozva egyfajta „hiszem–nem hiszem” szerencsejátékot játszanod, úgy fogjuk elkerülni, hogy mindaddig, amíg a beléd nevelt gondolkodásmódok és elvek miatt nem tudsz befolyás nélkül létezni, mindaddig, amíg az egód és az emberi egyéniséged sémái irányítják a felfogásodat, addig nem mondok semmit, ami nem a jelenlegi, materiális életedhez kapcsolódna. Így számodra is megtapasztalhatók lesznek az általam elmondottak, és nem kell hinned semmiben. Érted?

‒ Igen.

‒ Jó. S hogy miért nem szabad elhinned, amit mondok? Először is: a szavakhoz, amelyeket használunk, az életed folyamán rengeteg képzetet társítottál. Minden általad használt fogalomról van valamilyen elképzelésed, amely a maga módján valóságos ugyan, de a Mindenség szempontjából nem. Ha elfogadod a szavaimat, automatikusan a beléd nevelt képzettársításokban fogsz hinni ahelyett, hogy ráéreznél a Valóságra: tehát nem azt fogod felfogni, ami Van, hanem azt, amit a szavak neked jelentenek. Másodszor: ha elfogadod, amit mondok, elveszted a megismerés lehetőségét, mert nem fogsz meggyőződni az általad elhitt dologról, mert azt hiszed, hogy már ismered. Ha pedig mégis megnézed a saját szemeddel, akkor is befolyásolni fognak a szavaim, befolyásolni fog a hited. Harmadszor pedig: mi van akkor, ha tévedek? Hm? Ráadásul még ha igazam is van, akkor sem tudom neked a maga valójában átadni a dolgokat, mert – noha elég sok dimenziót tudok a szavakhoz kötni – a materiális fogalmak mindig eltorzítják a Valóság korlátlanságát.

‒ Eszemben sincs neked hinni, hittem én már eleget, végre én akarom látni a dolgokat… De az előbb megütötte a fülemet valami: miből gondolod, hogy a világról alkotott elképzeléseim tévesek? Hisz nem ismered őket! Vagy olvasol a gondolataimban? Esetleg alábecsülsz?

[NEVET] – Nem látok úgy bele a fejedbe, mint gondolod (bár felfogom a gondolataidat), s mivel én én vagyok, ezért nincs bennem az a kényszer, hogy alá- vagy túlbecsüljek bárkit is…

Figyelj! Most, a huszadik század végén a csillagászok és a fizikusok eljutottak arra a felismerésre, hogy az univerzum kilencven százaléka a fizikai szem számára láthatatlan. A világegyetem ezen része nem anyag, tehát nem érvényesek rá az anyagi elvek, leírására nem alkalmasak a fizikai fogalmak, megértésére nem alkalmasak az emberi gondolatok. Tehát, ha megszakadsz, sem foghatod föl vagy értheted meg a Valóságot, mert a jelenlegi eszközeid – a felfogásod, a gondolkodásmódod, az elméd stb. – nem alkalmasak rá; vésővel és kalapáccsal nem lehet atommagot hasítani! S itt most nemcsak rólad van szó, hanem minden Létezőről, aki ebben a valóságrendszerben létezik, legyen kő, növény, állat, ember, angyal vagy Isten.

‒ Isten nem látja a Valóságot?! Azt hittem, Isten mindent tud!

‒ Jó kérdés, de ebbe most ne menjünk bele, majd később megbeszéljük. A lényeget úgyis kimondtad: azt hitted. Amúgy te és a többi ember hite is egyfajta valóság, de az univerzumotok, a létezésetek rendszerének valósága korlátlanabb az emberi felfogóképességnél.

‒ Tehát, ha tudni, ha mindent tudni akarok, akkor el kell veszítenem az emberi egyéniségemet?

‒ Nem, nem, dehogyis. Az emberegyéniséged korlátait kell elveszítened, azokat a materiális falakat, amelyek megakadályoznak önmagad fel- és megismerésében. Ez nem az egyéniséged elvesztését, hanem a kiteljesedését jelenti. Úgy képzeld el a folyamatot, mint a jelenlegi formád növekedését: a tudatod úgy lesz egyre kiterjedtebb, ahogy gyermekből felnőtté váltál.

‒ S ha senki sem képes ebben a rendszerben látni a Valóságot, akkor te miért?

‒ Jó kérdés, de ebbe most ne menjünk bele, majd később megbeszéljük… [NEVET] Hirtelen olyan déjà vu érzésem lett, neked nem? Amúgy meg mindenki képes a korlátlan Valóság átélésére, csak a legtöbben nem vesznek, vagy nem akarnak tudomást venni róla. Megtehetik ezt is, mivel minden Létező szabad, azt csinál, amit akar. Ám az én fülemet is megütötte valami. [NEVET] Észrevetted, hogy az az egyetlen mondatom ragadta meg a figyelmedet, amelyben az egód sértve érezte magát?

‒ Hát persze, hogy észrevettem! Bocsi! Abban a pillanatban leesett, ahogy kimondtam. Jellemző!

‒ Igen, jellemző, de egyáltalán nem baj! Az ego fontos része az egyéniségednek. Az egoizmus abszolút nem bűn: semmi értelme szégyenkezned vagy bűntudatot érezned miatta, egyszerűen csak vedd észre, hogy mennyire irányítja a lépteid; vedd észre, hogy az egódnak köszönhetően milyen öntudatlanul éled az életed! Azt hitted, hogy támadás ér, tehát automatikusan, mindenféle tudatosság nélkül visszavágtál. S noha most még nem látod, de végső soron az egész életed – s majd mindenkié a földön – nem más, mint egy efféle öntudatlan reakció. Minden pillanatban reagáltok valamiféle hatásra anélkül, hogy önmagatok lehetnétek. Amikor erre valaki rájön, és megpróbál tenni ellene valamit, akkor ez az életét irányító és kényszerítő erő alakot vált, s pont oly észrevétlenül irányítja tovább, mint rég.

‒ Mi ez az erő, ami irányít és befolyásol? S ha nem lehet ellene tenni semmit (mert úgy veszem ki a szavaidból, hogy ha tenni akarok ellene valamit, attól semmi sem változik), akkor mit lehet vele kezdeni?

‒ Jól látod, tenni ellene alapvetően nem lehet semmit, de mivel a Létezés a „korlátlan lehetőségek földje”, ha akarod, tehetsz ellene, és létezhetsz a Valóságban. Ahhoz, hogy kiléphess ebből a mókuskerékből, s úr lehess önnön Sorsod felett, először is fel kell ismerned – és a lehetőségeidhez képest meg kell próbálnod kiküszöbölni – azokat a hatásokat, amelyekkel befolyásol s irányít téged a világ. A megismerés kulcsa az öröm, a boldogság: ha valamit nem szeretsz, ha valamit utálsz, vagy épp félsz vele szembenézni, akkor nem tudod megismerni. Csak azzal tudsz foglalkozni, csak azt tudod elejétől a végéig befogadni, amit szeretsz, ami örömöt ad. Ezért hát csak úgy tudod megismerni magad, csak úgy tudod átélni mindazt a csodát, ami vagy, ha megszereted önmagad; csak akkor tudod megismerni az Életet, ha átéled a Létezés boldogságát. Amíg a korlátaid miatt elfordulsz az Élet bizonyos megnyilvánulásaitól, amíg az Élet bizonyos részeit megveted, gyűlölöd és fel akarod számolni, addig nincs esélyed arra, hogy megismerd és átéld a Mindenséget. Addig nincs esélyed a boldogságra…

Tehát, ha megszereted magad és a világodat, akkor felismerheted a téged korlátozó hatásokat. Ezek nagyjából a következők: a körülötted létező civilizációd, az érzékszerveid, az egód és az, hogy az életed folyamán összekevered a tudást a hittel. Természetesen ezeket a hatásokat nem lehet így elkülöníteni egymástól, ravaszul összefonódva, egymásba bújva befolyásolják mind a te, mind a többi ember életét.

Másodszor pedig jön a lényeg: el kell sajátítanod az eredendő, természetes Létezést, azt az elme és ego nélküli állapotot, amikor túl vagy az emberi korlátokon. S ekkor szabad leszel, mert megszűnnek azon beléd nevelt érzések s gondolatok, amelyek most elzárnak a Valóságtól. Életedben először szabadon, befolyásolás nélkül dönthetsz, és ekkor már semmit sem kell megtudnod vagy meglátnod, mert te leszel a Minden és a Mindenhol. Ahhoz pedig, hogy elérd a Létezés eredendő állapotát – ez a Pillanat Léte –, és szabad lehess a Létezés bármely fázisában, meg kell ismerned az egyéniség nélküli Én-tudatot és az egyéniség nélküli felfogást. Ezeket nevezzük, mondjuk, Tudatosságnak és Befogadásnak.

Csak akkor fogsz tudni eredményt elérni, ha az egyéniségedet körülvevő korlátokat több fronton próbálod feloldani: a fizikai, az érzelmi és a gondolati életedben is tudatossá kell válnod. S végül is itt jön a nagy kérdés: akarsz-e egyáltalán tudatos, szabad Létező lenni, akarod-e egyáltalán tudni azt, ami Van? Újfent hangsúlyozom, a Létezés nem egy multinacionális nagyvállalat, ahol egyre feljebb kell kapaszkodnod a sikerért; felejtsd el azt a beléd nevelt tévhitet, hogy akkor érsz egyre többet, ha egyre magasabbra kúszol az általánosan elfogadott spirituális ranglétrán. Senkinek sem kell erőltetnie a változást: materiális emberként épp annyit érsz, mint az, aki már átesett valamiféle megvilágosodáson.

ITT FEJEZTÜK BE AZNAP ESTE.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK
csomagkuldo@edesviz.hu
00-36-1-320-3642
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK
A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ MAGAZIN
EZOTÉRIA • SPIRITUALITÁS • ÉLETMÓD
Interjúk a szerzőkkel, érdekességek a könyvtémákról csak nálunk!
www.edesviz.hu