Anya Seton

A HŰSÉG FOGLYAI

A mű eredeti címe

Devil Water

Copyright © 1962 by Anya Seton Chase

Published by special arrangement with Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company.

Hungarian translation © Szentesi Mária

Versrészletek © Szabó T. Anna

© General Press Kiadó

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZENTESI MÁRIA

A versrészleteket fordította

SZABÓ T. ANNA

Szerkesztette

NAGY BOGLÁRKA

A borítótervet

KISS GERGELY

készítette

ISBN 978 963 643 630 8

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9–11. fszt. 2.

Telefon: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Irodalmi vezető KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Kiadói munkaszám E3677-13

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

elolElőszóhatul

Ennek a regénynek a megírása, amely először 1962-ben jelent meg, óriási kihívást jelentett szerzője számára. Anya Seton egy monumentális tablóképre rajzolta fel a történetét, amely Anglia északi, vad területeiről repíti el az olvasót a tizennyolcadik századi Londonba, egyszerre mutatva be a főváros csillogását és kegyetlenségét, majd a száműzött Stuartokkal Franciaországba, végül Amerika új településeire és vadonjaiba kalauzol bennünket.

A történet az érzékletesen ábrázolt Northumberlandben kezdődik, amikor is a Radcliffe család elkényeztetett kisebbik fia, Charles elcsábít egy munkásosztálybeli lányt. Meglepő fordulatként a lány elszegényedett családja nyomást gyakorol a fiatalemberre, s házasságra kényszerítik a fiatal párt, hogy az ifjú apa elismerje születendő gyermekét. Miközben kislányuk, Jenny szenvedélyes és odaadó fiatal nővé érik, egyike lesz apja legnagyobb szerelmeinek, akinek tragédiával beárnyékolt életében leánya a leghűségesebb barátnak is bizonyul.

A Radcliffe-ek annak a Stuart uralkodócsaládnak a törvénytelen viszonyból származó rokonai, amely száműzetésbe menekült a II. Jakabot trónjáról letaszító államcsínyt követően. Jakab után a lánya, Mária került a trónra, hogy férjével, Orániai Vilmossal együtt uralkodjon.

Mint Angliában és Skóciában oly sok család, a Radcliffe-ek is hűségesek maradtak a „vízen túli királyhoz”. Kitartásuk azonban nem csupán szónoklatok és balladák előadásában merül ki – reménykednek, hogy visszaszerezhetik földjüket, és alig várják, hogy Stuart Jakab fegyverbe hívja őket. Seton regényében szemléletesen mutatja be a jakobita felkelés tragikus bukását, az angol történelem legromantikusabb vereségét.

Jennyt, Radcliffe lányát, apja távolléte és anyja halála miatt az előkelő londoni társasági élet egy gazdag hölgye neveli fel, aki soha nem felejtette el Charles iránt érzett ifjúkori szerelmét. Seton a tizennyolcadik századi London jól ismert enteriőrjét tárja elénk, élénk színekkel ábrázolva a felnövekvő Jenny világát. Zsebtolvajok és útonállók, politikai korrupció és a Pokol Tüze Klub gazfickói elevenednek meg a szerző tablóján, egyúttal fordulatossá is teszik a történetet.

Seton írói tehetsége mégis akkor bontakozik ki a maga teljességében, amikor Jenny az Újvilágba utazik: a vadont meghódító hús-vér férfiak és nők megjelenítésekor, az új településekről, valamint a vad vidékről megrajzolt hű életképek ábrázolásakor. Seton apjának a korai amerikai történelem és amerikai élet iránti érdeklődése, továbbá az írónő saját kutatásai és lelkesedése sugárzik ezekből a leírásokból, amelyek a könyv legjobb részei közé tartoznak. Együttérzése és társadalmi igazságérzete vonzó a modern olvasó számára, bármennyire szeszélyesen kerülnek is elő az erre vonatkozó utalások.

Ez a regény Setonnak a téma iránti mély elköteleződéséről tanúskodik, ami nemcsak az alapos kutatásokból, hanem saját családja történelméből, történeteiből és hagyományaiból is táplálkozott. Seton rokonságban állt a Snowdon családdal – Jenny szerencsétlen anyjának vad, határ menti rokonságával –, ezért angliai unokatestvéreit és történészeket is felkeresett, továbbá Amerikában is felkutatta a Snowdon-birtokot. A Radcliffe családdal kapcsolatos gondos adatgyűjtés, beleértve az elbeszélő részekbe beleszőtt eredeti dokumentumokat, kitűnő példája annak, hogyan jeleníthető meg a történelem egy regényben.

A mai olvasót feszélyezheti Jenny apjához fűződő viszonya. Egyértelműen a vérfertőzés motívuma bukkan fel benne: a férfi lánya iránti vonzódása mindig túlfűtött, ezért sem a felesége, sem Jenny férje nem veszi jó néven a kapcsolatukat. Egy ponton Jenny úgy tesz, mintha apja szeretője lenne, és meggyőz egy szemtanút; mégis kellemetlennek érzi, amikor apja szájon csókolja, mintha valóban szeretők volnának. A freudi pszichológia iránti érdeklődése, valamint saját ragyogó és vállalkozó szellemű apjához fűződő érzelmei indíthatták Setont az erős apa-lánya kötődés ábrázolására. Az olvasó kényelmetlensége ennek a viszonynak a részleges kibontakozásából adódik. A regény sugallja, burkoltan utal rá, de nem fedi fel nyíltan, és nem magyarázza meg ennek a kapcsolatnak a mibenlétét. Zavaró és részben felszín alatt rejtőző motívum marad.

Ez azonban nem fogja elriasztani Seton csodálóit, akik alapos kutatás alapján megírt, fordulatos történetre számítanak, amelynek főszereplője egy szabadságát és boldogságát kereső bátor nő. Nem fognak csalódni A hűség foglyaiban.

Philippa Gregory

elolA szerző jegyzetehatul

Ebben az életrajzi regényben, amely a kora tizennyolcadik századi Angliáról és Virginiáról, a két jakobita felkelésről, a Radcliffe családról és William Byrd családjáról szól, lelkiismeretesen ragaszkodtam a tényekhez, amennyiben hozzáférhetőek voltak. Sok mindent tudunk a történet szereplőinek drámai pillanatairól, ugyanakkor rengeteg adat elveszett. A rendelkezésre álló információk pedig gyakran ellentmondanak egymásnak.

Az Utószóban nyilvánítottam köszönetet, megjelöltem néhány forrásomat, a korlátozott számú életrajzokat, és megindokoltam néhány következtetésemet. Többen javasolták, hogy ezt az anyagot a könyv végén közöljem, tájékoztatásul azok számára, akik szeretik az ilyesféle adatokat. Sokan azonban csak a történetet olvassák – remélem, ők sem lesznek csalódottak.

Ez a könyv Northumberland – a Tyneside (ahol apám született) és a skót határ közötti terület – iránti szeretetemből született, ahonnan sok ősöm származik. Jól ismerem a vidéket, sok barátom és unokatestvérem él ott. Igyekeztem megjeleníteni a különböző tájszólásokat anélkül, hogy megzavarnám az olvasót, és remélem, a northumbriaiak megbocsátják a hibáimat.

Érdeklődésem tovább mélyült, amikor rájöttem, hogy a regényhez hozzátartoznak a vad északi területek völgyei és Tyneside szénbányái, ahogy a brit uralkodócsalád élete és a londoni társasági élet is. A történet még jobban magával ragadott, amikor elvezetett Virginiába, és nemcsak William Byrd házába vagy Williamsburgbe, hanem Piedmont vadonjába is.

Négy évbe telt, mire a kutatást és ezt a könyvet befejeztem, bár a megírása iránti vágy, azt hiszem, mindig ott bujkált bennem már kisgyermekként Angliában töltött éveim óta, amikor rengeteg romantikus mesét hallottam apám családjától. Többek között arról, hogy George Seton, Winton utolsó grófjának leszármazottai vagyunk. Ennek nem sok bizonyítékát találtam, de származástani kutatásokban azonnal ráakadtam Snowdon legalább olyan megkapó – és sokkal meggyőzőbb – történetére, s arra, hogy miként fonódik össze Charles Radcliffe sorsával. Elfogott a vágy, hogy megpróbáljak írni ezekről az emberekről, s az összes fellelhető irat alapján újraalkossam az életüket. Úgy tűnt, történetüket nemcsak drámai konfliktusok árnyalják, hanem a hűség és a „vesztett ügy” témája is, ami épp olyan megrendítő, mint a történelem sok más vesztett ügye.

A bájos patakot, amely máig a hexhamshire-i (Northumberland) Dilston vára megindító romjai mellett csörgedezik, ma Devil’s Waternek, vagyis az „Ördög vizének” hívják. A „Devil’s Water” régi metafora a félelemre.

A l’eau bénite du diable c’est la peur középkori francia szólás szerint a félelem az ördög szenteltvize. Radcliffe-ék ezért minden módon igyekeztek a Devil Watert bátorsággá alakítani, ahogy a család jelmondata is mutatja.

A szereplők, történelmi személyek elhelyezéséhez az olvasó a kötet végén találja a családfát segítségül.

ELSŐ RÉSZ 
1709–1710

elolElső fejezethatul

Keserű sírás hallatszott a ködtől elnehezült levegőben. A fiatal Charles Radcliffe akkor figyelt fel rá, amikor lefelé lovagolt a hegyen Dilston várától a Devil Water felé. A vad, reménytelen zokogás csupán egy konyhalánytól származott, akinek a szerelme – egy hitvány hexhami koldus – négy nappal korábban ellopott egy tehenet Dilston tehénistállójából. A gazfickót, aki a tehénnel együtt az erdőben bujkált, hamarosan elkapták. A vár intézője szerint a tolvaj azzal érvelt, hogy éhezik az anyja – vagy valami effélével. A tolvajt azonban, nagyon helyesen, azonnal felakasztották. A konyhalány még szerencsésnek is gondolhatja magát, amiért ő Mrs. Busby, a vár gazdasszonyának szidalmain kívül nem kapott mást. Az ostoba, félig eszét vesztő leány állítólag mégis zokogott csak tovább. „Köszöntés” – együgyű módon így nevezték az emberek a sírást idefent a maguk barbár nyelvén, amely félig skót, félig az ötszáz évvel korábbi angol volt, legalábbis Mr. Brown, a káplán ezt állította.

A lány a távolból egyre hangosabban jajveszékelt, és a lárma felbosszantotta az unalomtól szenvedő Charlest. A szitáló köd végre felszállt, ő pedig céltalanul lovagolt, hogy valami szórakozásra leljen.

A Devil Water patak zúgókon morajlott át a hegy aljában. Meg volt áradva ezen a szeptemberi délelőttön. Sok eső hullott a lápra, ami barnán ömlő vízzel duzzasztotta fel a patakot. Charles éppen a kis kőhídon poroszkált át, amikor hirtelen megrántotta kancája kantárszárát. Leszállt a lóról, és lebámult a vízbe, hátha lát benne igyekvő lazacot, amely a Tyne-tól küzdi fel magát a sebes patakban. Ha lazac nem is, pisztráng egészen bizonyosan akad a linneli sziklák alatti fekete medencében.

Charles először úgy gondolta, szolgáért kiált, hogy hozza oda a horgászfelszerelését, de aztán úgy döntött, a haszontalan csirkefogók úgysem hallanák meg fent a várban. Vagy ha mégis, akkor sem vennék a fáradságot, hogy idejöjjenek. Fegyelmezetlenek és barátságtalanok – ilyenek a northumbriaiak –, némák, ha rájuk parancsolnak, vagy maguk között morognak hurukkoló tájszólásukon.

Más lenne, ha James hazatérne Franciaországból. Beléverné a szolgákba és a bérlőkbe az illő modort. Engedelmeskednének az uruknak, annak ellenére, hogy eddig még sohasem látták. Igen – gondolta Charles, és felsóhajtott –, kilencéves korom óta magam se láttam. Hirtelen megfordult, felült a kancájára, mert elvesztette horgászat iránti érdeklődését. A ló átügetett a hídon, majd a patakparton lefelé, a malom felé indult, ahol a molnár gyerekei gyakran etették almával. Charles hagyta, hogy a ló maga válassza az irányt, miközben ő nem először és nem is minden nyugtalanság nélkül a fivérén tűnődött, aki hamarosan hazatér.

James, a fivére. Az örökös. A legnemesebb Derwentwater grófja, Radcliffe és Langley vikomtja, Tyndale bárója. Már ily sok ranggal büszkélkedhet, pedig még húszéves sincs. Northumberlandben, Cumberlandben és más megyékben is vannak birtokai, akkora földeket örökölt, hogy Sir Marmaduke azt mondta, Anglia északi részén nincs nemes, aki túlszárnyalhatná. James büszke lesz, mint Lucifer – gondolta Charles –, és majd fölöttem is uralkodni akar. Az elfranciásodott piperkőc!

Charlesba azonnal belenyilallt az irigység és bűntudat ismerős érzése. James az utóbbi hét évet nem apró-cseprő okokból töltötte Franciaországban. Azért küldték oda 1702-ben, hogy elkísérje a száműzetésbe unokatestvérét, Stuart Jakabot. Ennek az unokatestvérnek mostanra III. Jakabnak, Anglia királyának kellene lennie, ha az a kövér, vén banya, Anna királynő nem ismerte volna el magáénak gonosz lányát, és nem hagyta volna, hogy a protestánsok őt ültessék a trónra. Hogy rothadjon el! – gondolta Charles különösebb ingerültség nélkül. Londonban töltött gyermekkora idején sohasem látta Anna királynőt. Mint ahogy az elűzött II. Jakab elleni réges-régi igazságtalanságok sem voltak túlságosan valódiak számára, annak ellenére, hogy Sir Marmaduke és Maud nénikéje időről időre elősorolták neki. Charles türelmetlenül csettintett a nyelvével, amikor a két jólelkű emberre gondolt, akik magukkal vitték yorkshire-i otthonukba, miután apja négy évvel ezelőtt meghalt. Sir Marmaduke kapitány sovány, megfontolt ember volt, aki anyja révén állt rokonságban a Radcliffe-ekkel. Amikor a második gróf elhunyt, Sir Marmaduke-ot jelölték ki Charles gyámjának. Maud asszony volt a kapitány hervadó, vénkisasszonyos felesége, aki gyakran kesergett a lánykorában dédelgetett hivatásról, amikor sok barátnője lett apáca Belgiumban. Lelkiismeretes asszony lévén azonban odaadóan látta el minden feladatát – kivéve, hogy örököst szüljön Sir Marmaduke-nak. Most mindketten fent vannak a várban, az évek óta üresen álló, kopott, poros szobákban nyüzsögnek, és azon aggódnak, milyen lepusztultnak találja majd őket James, amikor hazajön, hogy átvegye az örökségét. És kétségtelenül azt kérdezik a gazdasszonytól meg az új paptól, akit most vettek fel káplánnak, hogy hová mehetett Charles úr ebben a nyirkos, egészségtelen időben.

Charles fiatal arca megfeszült. Piszkos mutatóujját finoman végighúzta az állán, amelyen már kiserkent az aranyszínű sörte, amit csak nemrégiben kezdett borotválni. Kihúzta magát. Válla volt olyan széles, mint sok más felnőttnek. Érezte, hogy feltámad benne a férfiasság – a férfiasság és a parancsolni vágyás. Maud néni azonban úgy kotkodácsolt felette, mintha még mindig gyerek volna, soha nem engedte megfeledkezni arról, hogy még csak tizenhat éves, és ő a fiatalabb fivér. A legfiatalabb fivér – mivel ott van Francis is, aki szintén úton van hazafelé Jamesszel St. Germainből, a száműzött udvarból.

Charles lova horpaszára csapott, majd a meglepett kancát megfordította, és vágtára fogta. Hangos lódobogással keltek át a hídon, aztán felkaptattak a várhegyre, el Dilston faluja mellett, végig a sáros úton, amely északi irányban a Tyne folyóhoz vezetett. Amint beértek a sötét erdőbe, a ló felhorkant és megbokrosodott.

– Szűz Máriám! Mi ütött beléd, te barom? – fakadt ki Charles dühösen, mert majdnem kiesett a nyeregből. Aztán meglátta. Egy bükkfa vastag ágán vasketrec lógott felakasztva, s lassan forgott a szélben.
A ketrecben meztelen férfi láncra vert és felpüffedt holtteste hevert. Fekete szájüregéből kilógott a nyelve; elkékült nyakát még mindig körülfogta az elvágott kötél, s a vége fakó, szőrös mellére lógott. A bűztől, amit a remegő kanca érzett meg először, Charles gyomra felfordult.

Annak a tolvajnak a hullája volt, aki után a konyhalány siránkozott. A szokásnak megfelelően ott akasztották fel, ahol elkapták.

Charles nagyot nyelt, és keresztet vetett. Még soha nem látott halott embert. A láncra vert valami, amely ott lógott a vasketrecben, félelemmel és szégyennel töltötte el. A kicsavarodott testből ítélve még fiatal legény volt. Hogy így végezze – embertelenül, gonoszul, csupaszon otthagyva, miközben a hollók hús- és csontdarabokat tépnek ki belőle, hogy itt induljon bomlásnak, és éveken át itt rothadjon.

Különös érzés lett úrrá Charleson, képtelen volt elfordítani a tekintetét, és eszébe jutott a konyhalány. Nem fogalmazódott meg benne, hogy ez az érzés a szánalom, de azt motyogta maga elé:

– Levágatom innen, hadd temesse el a lány illendően.

Amint hangosan kimondta, már el is múlt az érzés, mert tudta, mit felel majd rá Sir Marmaduke és az intéző. Ezek vad, törvénytelen emberek itt, a határ közelében. A tolvajlást azonnal meg kell torolni. Az a valami a bitófán elrettentésül lóg. A legény pedig – természetesen nem katolikus – már amúgy is elkárhozott. Az undorító látvány elbátortalanítja a puhányokat, a nyúlszívűeket.

Charles megrázta magát, aztán visszavezette a kancát az úton, és a bitófát jó nagy ívben elkerülve kelt át az erdőn.

Amikor elérte a Tyne feletti hidat, megállt. Korábban úgy gondolta, átmegy Corbridge-be, a rómaiak által alapított régi vásárvárosba.
A városka szerény szórakozást ígért, amelybe Charlesnak a Dilstonban töltött hónap alatt már sikerült belekóstolnia. Az Angyalban jófajta rizspálinkát szolgáltak fel, és a csaposlány sem idegenkedett az ölelkezéstől a csapszék ajtaja mögött.

Ma azonban nem vonzotta az Angyal. Úgy döntött, belovagol Newcastle-ba a Tyne déli partján, amit eddig még nem fedezett fel. Miközben könnyű vágtában lovagolt a parton, a kedve is megenyhült. A tett és az újdonság látványa mindig gyógyír a búskomorságra. Az iramot Riding Mill falunál sem csökkentette, ahol két vihogó fruska ugrott félre az útról, amikor elvágtatott mellettük. Charles hallotta, amint egyikük felkiált:

– Mingyá elájulok, nem a fiatal Radcliffe vóna ez Dilstonbú? De ravasz legénynek tűnik!

Charles hátravetette a fejét, és odavigyorgott a lányokra. Idefent a „ravasz” bóknak számított, ennyit már megtanult.

Nem érdekelte a saját külseje. Egyenes szőke haját zsíros, fekete szalaggal fogta hátra; kék bársonykabátja egykor divatos volt, de már kinőtte; széles válla szétfeszítette a varrást, fiatal, csontos csuklója kinyúlt a kabát ujja alól. Kivörösödött keze, karcsú, hosszú ujjai Maud néni szerint Stuart származását hirdették, ugyanúgy, mint nagy, szürke szeme között ülő keskeny orra. A nagyapja, II. Károly barna bőrű Stuart volt; Charles viszont sápadt Stuart, ennek ellenére egyértelmű a hasonlóság, állították. Szándékosan nem vettek tudomást azonban a másik oldalról, ám Charles egyszer vette a bátorságot, hogy megkérdezze Sir Marmaduke-ot.

– Igen, uram, természetesen büszke vagyok a királyi vérre, de mi a helyzet a nagyanyámmal? Meséljen róla, színésznő volt, ugye, mint Nell Gwynn?

Ez felháborította az unokatestvéreit, akik határozottan biztosították róla, hogy nincs hasonlóság Nell Gwynn és Moll Davis között, és hogy utóbbi nemesi származású.

– Jóllehet ő maga is törvénytelenül született – motyogta maga elé nyersen Charles, amiért kiérdemelte a verést Sir Marmaduke-tól, aki megparancsolta, hogy ne beszéljen olyan dolgokról, amikről semmit nem tud.

Charles azonban tudott az őseiről. Erről egy pletykás londoni dajka már réges-régen gondoskodott. A Radcliffe-ek ősi vérvonala az ország északi részéből ered, és mindig megtartották az ősi hitet a gyötrelmek ellenére, amelyeket időnként el kellett szenvedniük miatta. A Radcliffe-ek ugyanakkor mindig is ravaszak és kapzsik voltak. Emellett szerencsések, mert mindegyik generáció talált egy római katolikus örökösnőt, hogy feleségül vegye, olyat, aki újabb birtokokat és várakat hozott a családba. A Radcliffe-eket lovaggá ütötték és baronetek lettek, pedig se nemesek nem voltak, se a londoni körökhöz nem tartoztak, míg Charles másik nagyapjáról, Sir Francis Radcliff-ről ki nem derült, hogy mindnyájuk közül ő a legravaszabb, a legkapzsibb és messze a legszerencsésebb. Sokat nyert a II. Jakab király idején Angliában rövid időre újra feltámadt katolicizmusból, amikor sikeresen nyélbe ütött egy Stuart-házasságot, és szerzett egy főnemesi címet. A Stuart-frigy fia, Edward és Lady Mary Tudor között jött létre. A leány a legfiatalabb volt II. Károly szeretőitől született, de törvényesen elismert számos gyermeke közül. Lady Mary Moll Davis leánya volt, akinek édes éneke és kecses tánca a herceg színházában egy este megragadta a király örökké kutató és vágyakozó tekintetét. Moll anyja tejeslány volt, apja viszont Lord Berkshire, így Nell Gwynn és Lady Castlemaine egyaránt dühöngött a váratlan rivális miatt. Nellnek még hashajtót is sikerült kevernie a kis Moll csokoládéjába egyik este, amikor az új kedvenc éppen a királyt várta az ajándékba kapott elegáns londoni házban. Hogy Moll ennek eredményeképpen érzett szégyene – a hashajtó igen erős volt – hűtötte-e le a király lelkesedését, netán a szép Louise de Kéroualle bájai tehettek róla, nem lehet tudni, de tény, hogy Moll Davis hamarosan kiesett Károly kegyéből. Ennek ellenére nemesi rangot adományozott lányuknak, a kis Mary Tudornak, és mellékesen a legmagasabb rangú uralkodói vezetéknévvel is megajándékozta. Így történt, hogy amikor Edward elvette ezt a gyermeket – aki 1687-ben tizenhárom éves volt –, Sir Francis Radcliffe megkapta a hőn áhított főnemesi címet, és rokoni kapcsolatba került a királyi családdal. Jakab király a következő év márciusában létrehozta számára a Derwentwater grófja címet, éppen a forradalom előtt, amely megfosztotta trónjától a katolikus királyt, helyébe pedig Vilmost és Máriát ültette.

Charles Radcliffe a Moll Davisről szóló mesét mindig szórakoztatónak, ámbár nagyon távolinak találta. Egyik nagyszülőjét sem ismerte. Anyja, Derwentwater második grófnője, aki az a bizonyos Mary Tudor volt, már más lapra tartozott. Vele kapcsolatban Charles az elhagyott gyermek zavart keserűségét érezte. Hatéves kora óta nem látta az anyját, azóta, hogy mindnyájukat elhagyta – Jamest, Francist, őt magát és a csecsemő Maryt. Charles emlékezett anyja fürtjeinek átható illatára, amikor hidegen homlokon csókolta, és ezt mondta:

– Isten veled, gyermekem! Légy engedelmes atyád iránt, bár nekem a továbbiakban már nem áll szándékomban.

A fiú akkor még nem értette meg a szavait. Még mindig nem egészen értette. Lehet, hogy anyja protestantizmusára és a Radcliffe-ek pápistaságára utaltak, de sokkal nagyobb a valószínűsége, hogy egy másik férfi iránti rajongására célzott. Apja halála óta már kétszer ment férjhez, és külföldre költözött. Kíváncsi volnék, él-e még – gondolta Charles. A várkapitányék soha nem beszéltek róla, bár jó néhány kellemetlen téma akadt, amikről sosem tettek említést.

Sokra megyek a Stuart-véremmel – gondolta Charles –, hiszen vagy egy yorkshire-i mocsárban, vagy ebben a koszfészekben ragadok. – Míg ezen merengett, a kanca végigügetett vele a Tyne mentén, egészen a szénmezőkig. A zöld folyópartot fekete halmok, állványok és hatalmas, tátongó lyukak tarkították. Szénpor és füst keserű szaga ülte meg a levegőt. Nem sokkal távolabb, Gateshead szélénél szerény, gyeptéglákkal fedett kis bányászkunyhók szegélyezték az utat. Hirtelen Charles útjába került egy gallowayi póni vontatta, szénnel megrakott kocsi, amely éppen előtte keresztezte az utat. Az egy mérfölddel arrébb fekvő benshami szénbányából tartott a Tyne felé. Kerekei tölgyfa síneken haladtak, amilyenhez foghatót Charles még sosem látott. A póni fejénél rongyos, tíz év körüli gyerek szomorú dallamot fütyült, miközben a vonakodó állatot vonszolta. Charles semmit nem tudott a szénbányászatról, de az elé táruló kép kíváncsivá tette. Elfordította a kancát, és követte a kocsit, míg az végiggördült a vágányon, majd végül elérte a folyót, ahol egy szénberakodónak nevezett móló állt. A perzselő nap kifényesítette a Tyne ólomszínű vizét. A túlparton, Newcastle-ben a kémények, a háztetők, a városháza és a hatalmas rakpart mind a füst homályában lebegtek.

Charles fellovagolt a mólóra, és azt figyelte, ahogy a kocsi tartalma egy ott várakozó teherhajóra ömlik.

– Fú! – kiáltotta, és sietve elhátrált a fullasztó szénporfelhő elől.

Az idegen kényelmetlenségét látva a póni fejénél álló kisfiú udvariatlanul felnevetett. Charles dühös lett, és homlokát ráncolva alaposan szemügyre vette a gyereket. Sovány kölyök volt vastag szálú, sötét hajjal, kormos, szögletes northumbriai ábrázattal és élénk, mogyoróbarna szemmel. Az arcáról pimaszság sugárzott, és teljes mértékben hiányzott belőle a tisztelet, amit Charles az alacsonyabb osztályoktól megszokott. A fiú orra enyhén vérzett.

– Úgy látom, verekedtél – szólította meg Charles egy vállvonással.

– Ugyan má! – felelte a fiú, miközben kézfejével letörölte a vért. – Vagy asztat is verekedésnek híja, ha a munkafelügyelő jól odasóz egyet?

– Miért kaptad? – kérdezte Charles. Nem volt rokonszenves neki a fiú, mégis erős kíváncsiság ébredt benne iránta.

– Me hogy elcsúsztam, mikó a csillébe rakodtam a szént. Azér.

– Nem vagy te túl fiatal a szénrakodáshoz? – kérdezte Charles.

– Ostoba ember! – közölte a fiú pimasz vigyorral. – Túlzásba kérdezget, úgyhogy megkímélem a többitűl. Rob Wilsonnak hínak, tán tízéves vónék. Így vagy úgy, de má öt éve dógozom itten a bányába, a bátyám meg ottan van a hajóban. A munkafelügyelő a benshami tárnabejáratnál vár, osztán ha nem érek oda hamar, újabb öklöst kapok, érti-e?

Charles vonakodva bólintott, és magában jót derült a nyilvánvaló rendreutasításon. Figyelte Rob izmos, laza vállát, miközben a fiú levezette a pónit a szénberakodó mólóról, majd újabb rakományért indult a tárnabejárat felé. Miközben Rob cammogott előre, megint azt a panaszos, mélabús dalt kezdte fütyülni, amit még Charles is dallamosnak és gyermekhez egyáltalán nem illőnek talált.

Furcsa kis gazfickó, gondolta Charles, és mivel a levegő már megtisztult a szénportól, végigügetett a mólón, hogy lebámuljon a lapos, széles teherhajóba. Evezős hajó volt egyetlen kis bevont vitorlával és egy aprócska kabinnal. Két szénrakodó szorgosan terítette el a leöntött szenet.

Mindkét munkás homlokát vörös rongy takarta, amely megakadályozta, hogy a szemükbe csurogjon a verejték. Piszkos hajukat egy-egy tincsbe tapasztva a halántékuk mellé simították. A fürtöket papírba csavarva felfelé hajtották, mintha szarvak volnának. Rövid, szűk térdnadrágtól eltekintve mindketten meztelenek voltak. És feketék: az izzadság és a szénpor keverékétől csillogóan feketék. Majdnem olyan feketék, mint az a néger rabszolga, akit Charles régen Londonban látott. Kimeresztett szemmel bámulta őket, és elnevette magát.

A nagyobbik szénrakodó, egy hatalmas, izmos fiatalember, felkapta a fejét. Kormos szemhéja alatt megvillant kék szeme.

– El innét! – kiáltott oda Charlesnak. – Mit képzel magárúl, hogy csak így szájtátva bámul, oszt teli szájjal röhög ránk?

Charles eddigi élete kevés komikus látvánnyal szolgált, úgyhogy most tovább kuncogott, így nem is érthette pontosan a szénrakodó szavait. A fiatal fickó felugrott a hajóról a mólóra, és állát előreszegezve megindult Charles felé.

– Nem látott még szénrakodót? Netán verést akar? Le arrú a gebérűl, varangy, mingyá megmutatom, milyen jó mulatság egy munkásember ökle!

Charles visszafojtotta a nevetést.

– Nem akartam megsérteni – mondta kedvesen. – De úgy néznek ki, mint két szarvasbogár, amint ott erőlködnek a szénkupacban.

A rakodó félig sem gondolta komolyan, amit mondott, bár mint minden hajósember, ő is érzékeny volt, és bármikor kész a verekedésre. Tekintete továbbra is fenyegető maradt, ahogy Charles mondandóját hallgatta, de dühös kék szeme tanácstalanságot sugallt.

– No nédd egy úr, egy páva! – mondta. – És a beszéde alapján valami déli! – A társa felé fordult, aki lapátjára támaszkodva figyelte a mólón álló két embert. – Mit gondúsz, Neddy? Megtaníjuk rá, hogy ne nevezzen minket bogárnak?

– Haggyad má, Dick! – válaszolta Ned a hajóról. – Még csak egy kölyök! Ne törőggyél vele! Mingyá itt a következő adag, oszt még esztet se terítettük el. Ha Fekete Will rajtakap, nem engedi az öreg Creepernek, hogy kiadja a bérünket.

– Akkó maj megin sztájkolunk! – felelte Dick. – Azt a nyamvadt shillinget se adták ki, amiér utóbb háborogtunk. Ne gondúják, hogy éheztethetnek minket! Egy szénrakodó lázad, míg meg nem kapja az igazságát. Nem félünk mi a bányatulajdonostúl, se nem a szállásadótúl, de még a hajóskapitánytúl se!

A bátor szavak ellenére Dick lemászott a hajóra, és felkapta a lapátját. Charles, aki végig feszülten figyelt, gyorsan hátrahúzta a kancáját, mert újabb kocsi közeledett teli rakománnyal, amelyet ezúttal egy másik fiú vezetett a rakodómólóra, ahonnan a hajóra ürítette a szenet. Miután a fekete felhő eloszlott, Charles közelebb ment a hajóhoz.

– Komolyan mondta, hogy fellázadna az urai ellen? – kérdezte rosszallóan.

Dick hátat fordított neki, és nem válaszolt, ám Ned, aki közlékenyebb volt, azt felelte:

– Úgy ám, fiatalúr, mert ők ottan henyélnek a palotáikban, telezabájják magukat hússal, hozzá finom borokat vedelnek, mégis siránkoznak: „alig van betevőnk”. Minekünk meg recseg a csontunk, ahogy pakójuk befelé a szenet, hogy mennyen Londun városába, oszt van, hogy még fizetséget se kapunk.

Charles hitetlenkedve hallgatta. A szolgák és a munkások mindig megkapták a bérüket, vagy legalább szállást és ellátást kaptak, és természetesen nem megengedhető, hogy bármilyen okból lázadjanak.

– Ki az a Fekete Will és az öreg Creeper? – kérdezte kíváncsian, mire Dick megperdült, és ráüvöltött:

– Ha má itten tartunk, maga kicsoda? Tán valami kém, azzal a sok tolakodó kérdésivel.

– Nem vagyok kém. Egy Radcliffe vagyok Dilstonból. Még csak egy hónapja vagyok itt, úgyhogy semmit nem tudok a maguk ostoba szénbányáiról.

Dick egészen a piros kendője széléig felhúzta a szemöldökét. Gondosan lefektette a lapátját, majd gúnyosan mélyen meghajolt Charles felé a szén tetején.

– Egy Radcliffe! – szólt oda Nednek. – Hallottad-é? Nem is, hogy úr, Neddy, hanem mingyá egy lord. Megtiszteltetésnek kéne érezzük őlordsága kérdéseit.

– Nem vagyok lord – felelte mereven Charles. – A bátyám az. Derwentwater grófja. Hamarosan hazatér Franciaországból.

Dick hosszan, gúnyosan nézett Charlesra.

– Akármiféle ostobának látszunk, esztet még mi is tuggyuk – mondta. – Tyneside-ban minden lélek tuggya, és igen sokan elgondúkodnak, hogy is lesznek a dógok, ha őlordsága ide lesz. Merhogy pápista, meg rokonságban áll a túlparti herceggel.

– Hallgass, Dicky – szólt rá Ned nyugtalanul. – Fogd be a szád, ne fecsegjé annyit! – Dick vállat vont, aztán a két munkás csendben folytatta a szén szétterítését. Mivel Charlesnak fogalma sem volt, hogyan lesznek a dolgok, ha majd James hazatér, és jakobita beszédet is alig hallott azon az elzárt yorkshire-i birtokon, ahol az elmúlt éveket töltötte, nem tudta, mit mondhatna még. Ismét megjelent egy kocsi a sínen, mire Charles vonakodva megfordult, hogy távozzon. Vadsága ellenére Dick felkeltette az érdeklődését. És most, hogy már hozzászokott a szarvként álló tincsekhez és az izzadt feketeséghez, Charles azt is észrevette, milyen csodálatra méltó ennek a két fiatalembernek a testfelépítése; erejüket és feszülő izmaikat annak köszönhették, hogy évek óta lapátolják a szénhalmokat a folyón várakozó teherhajók rakterébe.

A bajsza alatt mormogva elköszönt, a férfiak azonban ügyet sem vetettek rá. Megfordította kancáját, de máris félrehúzta, mert egy lány rohant lefelé a sínek mellett.

– Dickie! Dickie! – kiáltotta a lány az ijedt sietségtől magas hangon.

Dick felnézett, aztán megint felugrott a mólóra.

– Mi baj, te lyány? Meg, kincsem, mi bánt tégedet? – Hangja hirtelen gyöngéddé vált, mire Charlesnak az a benyomása támadt, hogy ha Dick nem volna olyan mocskos, meg is ölelné a fiatal teremtést.

A leány lihegett, majdnem sírt, ahogy beszélni igyekezett.

– Nan hajnal óta bent van a szalmában, a bába meg aszongya, nem is jön ki. Elkűdött Geordie-ért.

Dick a lányt bámulva megnyalta az ajkát. Megértette, amit Charles nem, hogy Meg nővére, Nan szül, és a bábaasszony úgy véli, meg fog halni. Charles csupán a komoly bajt sejtette a nagyon fiatal leány szavaiból. Barna kis teremtés volt, kócos, dióbarna hajjal, tőzegbarna gombszemmel, gyűrött, vörösesbarna blúzban és szoknyában, piszkos, meztelen lábbal.

– Oszt nem tudod odavinni a Geordie-t? – kérdezte Dick a homlokát ráncolva.

A lány a fejét rázta.

– Megpróbáltam. Maga William uraság vót a tárnabejáratnál. Nem engedte, hogy szójanak neki. Aszonta – felzokogott, és összekulcsolta a két kezét –, aszonta, bolond vagyok, mert mernék elhíni egy munkást a tárnábú csak azér, mer egy gyerek születik. Mondtam néki, hogy Nanny meg fog hóni, mire aszonta: „hát akkó tegye”.

Dick két keze ökölbe szorult.

– A fenébe azzal a Fekete Williammel! A rontás vigye el! Na, majd kihozom én Geordie-t a tárnából!

– Imádkozok érte – suttogta a lány. – De hogyan?

Dick lekapta durva szövésű ingét a móló korlátjáról, és áthúzta a fején.

– Azt majd én tudom – felelte. – Ned, tegyed, amit tudsz, ha idegyün az öreg Creeper, mongyad neki, hogy hirtelen elkapott a bélgörcs. – A lányhoz fordult. – Én hozom Geordie-t. Igyekezz vissza Nanhez. Képes vagy rá? Egészen remegsz.

– Hazavigyem a kancán? – ajánlotta Charles. A lány meglepődött. Addig észre sem vette a fiút. Dick szintén megfeledkezett róla, de gyorsan bólintott.

– Szívesen vesszük, ha vóna olyan kedves. – Azzal futni kezdett a sín mentén az út és a Park szénbánya felé, hogy megtalálja legidősebb bátyját, Geordie-t.

Charles felsegítette a lányt a lóra, aki ügyesen ült fel mögé, és a fiú derekába kapaszkodott. Nem beszélt, csak elfojtott hangon közölte az útirányt.

Elhagyták a Newcastle felé vezető hidat, kissé déli irányba fordultak, aztán újabb sor egyforma, hitvány kőkunyhóhoz értek.

– Oda! – mondta a lány előremutatva. – Köszönöm! – tette hozzá, aztán lecsúszott a ló hátáról, és a középen álló viskó felé futott. Előtte bányászfeleségek egy csoportja bámészkodott. Utat engedtek a lánynak, közben megbámulták Charlest, majd az ajtón át bekémlelve a fejüket csóválták, és szánakozva sutyorogtak tovább.

Charlesnak nem volt oka rá, hogy továbbra is ott tébláboljon, de kíváncsi volt, vajon Dicknek sikerül-e időben meghoznia Geordie-t. Ráadásul remélte, hogy viszontláthatja a lányt. Kellemes érzéssel töltötte el, amikor a lovon szemérmesen, gyengéden átkarolta a derekát.

Kis idő múlva, mivel semmi nem történt, Charles ellovagolt az úton egy távolban füstölgő faszerkezet felé. Gyanította, hogy az lehet a bánya, ahol Geordie dolgozik. Feltevése hamarosan be is igazolódott, amikor belovagolt egy nyitott kapun, és egy csődörön ülő, hórihorgas ember megállította.

– Állj! Mit akar itt, cimbora? Nem tudja, hogy tiltott helyen jár?

A férfinak nagyon éles tekintete volt, két fekete szeme közel ült egymáshoz lila eres, püffedt arcán. Durva szálú, őszes haján fonattal szegélyezett háromszögletű kalapot viselt, egyszerű barna kabátját pedig óngombok díszítették.

– Bocsásson meg, uram! Nem akartam betörni ide – szabadkozott Charles a maga legudvariasabb módján. – Láttam, hogy nyitva áll a kapu, és kíváncsi voltam, milyen egy szénbánya. Ez az, ugye?

– Ez a Park bánya, és én vagyok a tulajdonosa, William Cotesworth nemesúr. Á, látom, hallott már rólam.

Charles pislogott egyet a név hallatán. Tehát ez itt Fekete Will. De hogyan vihetné ki innen Dick Geordie-t ennek az embernek a krumpliorra előtt?

– Ahogy korábban én is láttam a maga ábrázatát – tette hozzá Cotesworth, akinek éles elméje soha a legkisebb részletet sem hagyta figyelmen kívül. – Vagy legalábbis egy nagyon hasonlót. Na, ki vele, gazfickó, ki maga?

– Charles Radcliffe Dilstonból – felelte Charles, nehezményezve Cotesworth hangjának tónusát, és kezdte éppúgy nem kedvelni a fickót, ahogyan Dick.

– Ó, a tiszteletreméltó Charles Radcliffe, hát persze – mondta Cotesworth egy hirtelen mosoly kíséretében, amely azonban semmit nem változtatott a hideg tekinteten. – Hát azokra emlékeztet, a Radcliffe-ekre. Van már vagy húsz éve, hogy dolgom akadt őlordságával, a maga apjával. Megkárosított hat guinea-vel a faggyúért és borért, amit rendelt.

– Micsoda? – kiáltott fel Charles. – Maga megbolondult, uram! Az én apám soha senkit nem szedett rá életében, és biztosíthatom, hogy a grófok soha nem foglalkoznak a háztartás élelmezésével.

– Mindegy, a hat guinea-t akkor sem kaptam meg. Én egyszerű északi ember vagyok, úgyhogy ami a szívemen, az a számon. Úgy hallom, a gróf hazatér, hát megmondhatja neki, elvárom, hogy rendezzük a számlát.

– A bátyám intézője minden bizonnyal gondoskodik majd róla, hogy kifizessék – felelte Charles a lehető leglekezelőbb módon, amivel sikerült uralkodnia első felindulásán, mert legszívesebben jól beverte volna a fickó bibircsókos, összeszorított szájú képét. – Ezek szerint a szénen kívül faggyúval és borral is foglalkozik – tette hozzá csípősen. – Egy mindenhez értő ember.

Az izmok összerándultak Cotesworth szeme körül, de figyelmen kívül hagyta a sértő hangnemet.

– Sok mindennel kereskedem – erősítette meg szelíden Cotesworth. – De azt is megmondhatja a nemes fivérének, hogy fehér rózsával nem.

Charles megint pislogott. Tudta, hogy a fehér rózsa a jakobiták jelképe, és annyira feldühödött, hogy azt kérdezte:

– Ezek szerint nem akarja, hogy Anna királynő halála után a törvényes király kerüljön a trónra?

– A törvényes király sosem pápista lesz – felelte Cotesworth. – Jó napot! A jövőben tartsa távol magát a földemtől! – Mozdulatlanul ült, míg Charles visszalovagolt az útra. Azután bevágta a kaput, és elügetett a tárnabejárat felé.

Kiállhatatlan paraszt, gondolta Charles. Remélem, James soha nem adja meg neki a nyomorult hat guinea-jét! De érezte, hogy a lényegtelen adósság régi emlékén túl van valami más baljóslatú is Cotesworth úrban.

Charles rögtön visszatért a bányászkunyhókhoz, ahol az utcán meglátta a közeledtét figyelő Dicket. Charles megsarkantyúzta a lovát, és odavágtatott.

– Hát ideért! Geordie-t is elhozta?

– Hát persze. Odabe van szegény Nannyvel.

– De hogyan sikerült kihoznia? Épp most jártam a bányánál, találkoztam Fekete Will-lel, de maga nem kerülhette el!

Dick vigyorgott. Fogai fehér csíkként jelentek meg piszkos arcán.

– Régi bányalyuk már a Park, legény. Má a nagyapáink is ott vájtak. Vannak ottan kivezető utak, amiket az a Cotesworth nem ismer, de Geordie meg én igen. No, én menek vissza a társamhoz a hajóba. Maga meg eredjen vissza a várába! A koszos bánya nem nemesnek való. – Gúnyosan, de nem barátságtalanul intett a fiúnak, aztán elsietett a benshami móló felé, ahol Ned dolgozott.

Charles nem fogadta meg Dick tanácsát. Helyette inkább leszállt a lóról, és halkan bekopogott Wilsonék ajtaján, amely ezúttal csukva volt. A lány nyitotta ki meglepett tekintettel, de a szeme ragyogott, és pír futotta el az arcát.

– Jobban van – suttogta. – Nanny jobban van. Amint Geordie meggyütt, erőre kapott.

– És a baba… – kezdte Charles zavartan, de azon nyomban el is hallgatott.

– Igen, világra gyütt. Takaros legényke. Asszem, egy napon bányász lészen belűle, szegény poronty. Az én szememben ijesztő élet. – Hátrafordult, mert valaki szólította a házból, aztán válaszolt: – Jól van, menek. – Kilépett a kunyhóból, és becsukta maga mögött az ajtót. – Sört kell hozzak az Oroszlánbúl, hátha Nannynek kedve szottyan rá.

Charles kipányvázta a lovát, és elsétált a lánnyal, akinek barna feje alig ért fel a válláig.

– Nem hittem, hogy egy bányász lánya félelmetesnek találja ezt az életet, ha már megszokta – próbálkozott bátortalanul.

– De én nem az vónék! – csattant fel a lány, mint egy dühös kismacska. – Azt hitte, a Tyne vidékérűl való vagyok? Coquetdale-ből kerűtem ide, a határ északi oldalárúl – tette hozzá, amikor látta Charles zavarodottságát. – Nem hajja ki a beszédembű? Eleget gúnyolnak miatta.

Az összes beszéd, amit ma hallott, különös volt Charles számára, de most észrevette, hogy a lány az „r”-t egy kicsit torokból ejti, mégis könnyebben megértette őt, mint Dick parasztos Tyne-vidéki kiejtését. Amíg elmentek az Oroszlánba, a sörre vártak, majd visszasétáltak, Charles megtudott egy keveset a lányról.

A neve Margaret Snowdon, de mindenki csak Megnek hívta. Tizenöt éves volt. Egy Tosson nevű távoli faluban született a Coquet folyó partján, ahogy a bátyái és a nővére, Nan is. Anyjuk az előző év januárjában halt meg, azután küldték Meget Gatesheadbe, a nővéréhez. Az apa, John Snowdon a Coquetdale-ben élő hatalmas Snowdon klán egyik tagja volt. John Snowdon földműveléssel foglalkozott, ugyanakkor valamiféle tudósnak is számított. A hosszú téli estéken sok könyvet, főleg szentbeszédet elolvasott, és minden gyermekét megtanította írni és olvasni. Egy elszigetelt, négyszögletes őrtoronyban lakott, és ritkán látta a rokonait, mert nem anglikán protestáns volt, hanem a protestantizmus kálvinista formáját gyakorolta, amelynek Charles a létezéséről sem sokat tudott. Ő csak az anglikán egyházhoz tartozó protestánsokat ismert. Meg apja kitartott a skót egyház mellett, amely azonban neheztelést váltott ki Angliában.

– De akkor te skót vagy? – kérdezte Charles nem annyira kíváncsiságból, hanem inkább mert szóval akarta tartani Meget, és kérdések nélkül a lány szégyenlősen csendben maradt.

– Isten áldja meg, dehogy! – kiáltott fel Meg olyannyira iszonyodva, hogy Charles elnevette magát. – Mink northumbriaiak vagyunk – jelentette ki, és büszkén felemelte az állát. – Atyám és a fivéreim méregbe gyünnének, ha hallanák, hogy ravasz tolvaj skótoknak mond minket, mi nem vagyunk a határ túlfelin!

Charles hallott a határ menti fosztogatásokról, és az elmondásokból az a benyomása támadt, hogy az angolok legalább annyira élen jártak a fosztogatásban, rablásban és marhalopásban, de nem tett megjegyzést, mert hirtelen ráébredt, hogy Meg csinos, és a legszívesebben megcsókolná. Visszaértek Wilsonék házához, és a kupa sört szorongató lány arra készült, hogy eltűnjön odabent.

– Meg… – kezdte Charles, és kezét a lány sima, barna karjára tette –, kijössz még? Ellovagolunk Newcastle-be, lehet, hogy van kakasviadal vagy valami hasonló. – Nem tudta pontosan, milyen szórakozást kínál a város.

Meg kicsiny arca felderült.

– Úgy hallottam, csámborgók vertek tábort Jesmondnál – mondta izgatottan. – Ott lesz dudás is. Úgy epekedek a dudaszó után.

– Miféle csámborgók? – kérdezte Charles, és még mindig fogta a lány karját.

– Egyiptusok meg cigányok – felelte a lány. – Mink csak csámborgóknak híjuk őket. – A magyarázat szükségessége eszébe juttatta, mekkora szakadék is tátong közte és a magas, jóképű legény között, aki olyan megnyerően mosolyog le rá. Elfordult, és karját kiszabadítva kezét a kilincsre tette. – Lehet, hogy Nannynek szüksége lesz rám – mondta –, és Dick sem örűne, ha magával mennék.

– Miért nem? – kérdezte szemöldökét összehúzva Charles. – Ő parancsol neked?

Meg lesütött szemmel a küszöböt bámulta.

– Azon jár az esze, hogy nekem udvarójon – felelte lassan. – Ha fére bírna rakni néhány shillinget, de az szörnyű nehéz.

– Hát, akkor még nem vagy hozzákötve – mondta Charles, akiben az ellenkezés csak még tovább fokozta a tüzet. Mivel Meg még mindig habozott, a fiatalember arca megváltozott, eltűnt róla a kisfiús félénkség. – Gyere velem, Meg! – szólt rá élesen. – Te is tudod, hogy akarod, és nem illő, hogy vitatkozol velem.

Nem illő ellentmondani egy gróf fiának, egy király unokájának – nem kellett szavakba önteni a gondolatot, hogy a lány megértse. Dick, amikor még itt volt a kunyhóban, elmagyarázta, ki ez a legény, Meg pedig idegesen nyelt egyet – félig büszkeségből, félig a félelemtől.

– Meglátom, mit mond Nanny. – Azzal megfordult, és becsusszant az ajtón. Charlest kint hagyta az úton, akiből a hatalmas gőg azonnal elpárolgott.

Geordie már távozott a bányász kunyhójából, Nan pedig aludt, így Meg az egyetlen asztalra tette a korsó sört, aztán a bábával beszélt.

Mrs. Dodd városi születésű volt, és nagy tiszteletben tartotta a rangot, nem úgy, mint Meg rokonai. A határ menti völgyekben nem létezett sem szolgaság, sem feudális szellem. Minden család a saját törvényei szerint élt, és kedve szerint cselekedett, függetlenül a grófoktól, hercegektől, de még a királynőtől is.

Mrs. Dodd, aki sosem fukarkodott a tanáccsal, azonnal megoldotta a lány gondját.

– Jobban teszed, ha engedelmeskedsz, gyermekem, és azt teszed, amit a fiatalúr akar. Ha tetszel neki, talán még egy-két fontot is kihízeleghetsz tőle, ami nem jönne rosszul, ahogy látom. – A bába megvetően szippantott a levegőbe az áporodott szalmaágy felé fordulva, amelyen Nan aludt a kicsivel. – Szükségtelen megemlíteni a dolgot a nővérednek vagy annak a Dick Wilsonnak. Majd én itt maradok, amíg visszajössz.

Meg szíve gyorsan kalapált, miközben megmosta az arcát a vödörben, megfésülködött Nan fésűjével, felvette egyetlen pár cipőjét, aztán kiment. Szégyenlősen azt mondta Charlesnak:

– Elmegyek, uram.

Charles és Meg nagyszerű délutánt töltött együtt. Átlovagoltak a Tyne hídján, és felfedezték Newcastle-t. Tátott szájjal bámulták a Blackgate-et és a Szent Miklós-templomot. Elmentek a Sandgate közelében fekvő mocskos negyedbe, ahol Dick és sok másik szénrakodó lakott, felfedezték a keskeny, sötét utcákat, amelyekről Meg azt mondta, sikátornak nevezik. Kisétáltak a hatalmas rakpartra, és megcsodálták a külföldi zászlós bárkákat, a Svédországból, Hollandiából, sőt a Török Birodalomból érkezett hajókat. A matrózok bálaszám rakodták ki a damasztot, a fügével és indigóval teli hordókat, míg az elszállítandó faggyú és gyertya készen várt a mólón.

– Az bizonyára Cotesworth úré – mutatott Meg a bálákra. – Az ő szatócsbótjának a jele áll rajta. Amottan lejjebb meg néhány szénszállító hajó is az övé.

Charles a lehorgonyzott hatalmas hajókra pillantott, és azt mondta:

– Fekete William igen ügyesen csinálta magához képest.

– Úgy ám – felelte a lány. – Kezdetbe csak szegény kisbirtokos vót, de az ördög megtanította neki minden trükkjét.

– Hát az ördög vigye el! – mondta Charles szórakozottan. – Hol vannak azok a cigányok, akikről beszéltél? – Már elege lett a városnézésből, és Meget egy elhagyatottabb helyre szerette volna vinni. Egyszer, még a rakparton átölelte a vállát, de a lány kicsusszant az öleléséből.

Visszaültek a kancára, és végigmentek a Pilgrim Streeten, ahol sok szép bolt sorakozott, ám a fiatalok alig pillantottak a csillogó üvegkirakatokon át látható selymekre és prémekre. Charles nem szeretett vásárolni, Meg pedig nem volt az a sóvárgó fajta. A Pilgrim Street-i kapunál hagyták el a városfalat, és máris a lápos területre értek. Hamarosan tűz körül sorakozó, élénkre festett kocsikból álló tábort pillantottak meg, aztán meghallották a kis northumbriai dudák hangját.

– Ó… – suttogta Meg egy sóhaj kíséretében. – De szép dallam! De hisz ezek ugyanazok a cigányok, akik tavaly a mi mezőnk szélén vertek tábort! Anyám befótoztatta velük az üstöket. A dudást Jem Bailey-nek híják. Hallgassa! Azt játssza, hogy „Cheviot mellett erősen fúj a szél…” Nem csodás?

Charles egyáltalán nem találta csodálatosnak, nem sikerült kivennie a dallamot a dudák éles visításából, de észrevette, hogy Meg arcára kiült a vágyakozás és az izgalom.

– Honvágyad van? – kérdezte meglepetten.

– Igen, kincsem – válaszolta gondolkodás nélkül azt a Tyne környékén használatos becéző szót használva, amin Dick is gyakran szólította őt. – Vágyok a szélre, a mocsárra és a hegyekre, a Ravensheugh ködjére, az ottani dudaszóra.

Charles lecsusszant a lóról, és lesegítette Meget.

– Most ne gondolj ezekre! – fakadt ki hirtelen ingerültséggel. – Most velem vagy itt. Nem tudsz rám gondolni?

A lány meghökkent. Igaz, hogy megfeledkezett a fiúról, amikor a dudaszó felidézte benne apja szigorú és fivérei durva vonású arcát, valamint anyja mosolyának fájó emlékét, ahogy egykoron összegyűltek a tűzhely körül, a tőzegből rakott tűz pislákoló fényében. Bárcsak véget érne száműzetése a gatesheadi fullasztó bányászviskókba! Bárcsak hazamehetne! Meget elfogta a reménytelenség. Dick nem engedné el. És az apja sem engedné, hogy hazamenjen, mert úgy döntött, hogy három évig délen kell maradnia. Hogy javítson magán – John Snowdon ezen azt értette, hogy jó helyen szolgáljon Newcastle-ben. Volt ott egy titkon nonkonformista[1] pap, Mr. Smithson. Snowdon Mr. Deantől, a presbiteriánus lelkésztől hallott róla a falstone-i határnál. Leveleket váltottak. Mr. Smithson beleegyezett, hogy karácsony után az otthonába fogadja Meget, hogy megtanítsa neki a szentírást, míg a feleségétől elsajátíthatja a varrás, a sörkészítés és a főzés tudományát olyan tökéletesen, ahogyan az ismeretlen volt Coquetdale-ben. Minden el volt rendezve, és John Snowdon soha nem gondolta meg magát.

– Nos – szólalt meg Charles, aki figyelte, hogyan sötétül el Meg arca, és görbül le a szája sarka –, elvitte a macska a nyelvedet?

– Nem, uram. – Meg igyekezett felmosolyogni a fiúra. – Sajnálom. Csak beléfájdul a szívem, amiér nem lehetek otthon.

– Azt akarod mondani, hogy feleségül mész Dick Wilsonhoz?

Meg felsóhajtott.

– Muszáj lesz. Vagy szógálni megyek, ahogy atyám kívánja.

Elindultak a cigányok szekerei felé, de a dudaszó elhallgatott. Charles átölelte Meg vállát, magához szorította, és azt mondta:

– Te nem szereted Dicket, különben nem beszélnél így.

– Nem tudom – felelte némi gondolkodás után, de nem húzódott el. A közelség okozta remegés és az élvezet, amit kiváltott, váratlanul érte a lányt. A lélegzése szaporább lett. Charles felfigyelt erre, és gyors csókot nyomott az arcára. Mindketten azonnal elpirultak, és elhúzódtak egymástól.

– Nézd azt az öreg banyát – szólt hirtelen Charles, csak hogy mondjon valamit.

Egy piszkos rózsaszín szoknyát és réz fülbevalót viselő sovány nő, aki háromlábú széken ült a tábortűz mellett, hívogatóan integetett feléjük. Jem Bailey, a dudás éberen figyelt a háta mögött. Hatalmas fekete kalap volt a fején, amelynek szélébe hangaágacskát tűzött. A kis northumbriai dudák kilógtak bársonyzsákjukból, a fújtatókat pedig a derekára és a jobb könyökéhez kötözték.

– A cigányok megmondják az ember sorsát – szólalt meg határozatlanul Meg. – Azt akarja, hogy adjon neki egy ezüstöt.

– Miért is ne? – kiáltott fel Charles. – Szeretném megtudni a jövőmet! – Odasétált a cigány asszonyhoz. – Itt van magának hat penny. Mondjon nekem valami szépet!

Az öregasszony elvette a hatpennys érmét, összeharapta két maradék foga között, aztán bedobta koszos ingvállába. Felnézett a magas fiatalemberre, aztán kimérten, cigány nyelven gyorsan beszélni kezdett a dudáshoz, aki erre felkiáltott. Tucatnyi füstös képű férfi, akik addig a kocsik mögött csutakolták a lovaikat és szamaraikat, most mind odagyűltek a tábortűzhöz. Egy szót sem szóltak. Némán álltak és figyeltek.

A nap már lenyugodott, szürkület borította be a tábort, Charles pedig nyugtalankodni kezdett, mert észrevette, a dudás milyen sóvárogva bámulja a kancáját.

A cigány asszony mélyen ülő szeme továbbra is Charlesra szegeződött. Lágy, sípoló hangon mondott valami érthetetlent. A dudás abbahagyta a kanca bámulását, és lefordította a nyilvánvaló parancsot.

– Maria azt mondja, nem báncsuk magukat, meg asztat se, ami a maguké. Látja a fehér rózsát az uraság homlokán. A cigányok követik a fehér rózsát.

Az öregasszony bólintott, és hirtelen megragadta Charles kezét. Belesandított, repedezett körmét végighúzta az egyik vonalon, aztán elengedte. Karba fonta a kezét, és megint Charlesra nézett, ezúttal szánalommal és félelemmel.

– Mit lát? – kérdezte a fiú nyugtalanul. – Mit lát a vén boszorka?

A dudás ugyanolyan vonakodva fordított.

– Asztat látja, hogy az a fehér rózsa elhervad, oszt feketébe vált. Meg egy kardot lát. Ennél többet nem hajlandó mondani, fél.

– Mitől? – kérdezte Charles, és felkapta a fejét. – Minden virág elhervad, és ami a kardot illeti, számítok rá, hogy harcolni fogok, hisz ez az úriemberek hivatása. Ennél többre nem képes? Mi a helyzet a szerelemmel? – Megszorította Meg derekát.

A nő megértette, és nyugtalanította a fiú hangneme. Megint mondott valamit, mire a pipásnak elakadt a lélegzete. Megre bámult, majd Charleshoz fordult.

– Az úr ereiben csörgedező királyi vér el van átkozva. Nem lesz képes igaz szerelemre. Egyetlen kedvese sem remélhet igaz szerelmet magától. – Ismét Megre nézett, aztán vállat vont. – Maria aztat is mondja, hogy egy bárdot is látott a tenyerében. Egy vörös bárdot.

Meg felnyögött, és Charles karjába kapaszkodott.

– Gyüjjön innen, uram! Csak ijesztegetni akarják.

– Ugyan! – mondta Charles. – Ezzel a zagyvasággal nem sikerül nekik. – Bár alig tudta visszatartani magát, hogy keresztet ne vessen. Sarkon fordult, vele együtt a lány is, és felültek a kancára.

A cigányok nézték, ahogy elmennek. Néhány lépés után a dudás könyökével összepréselte a fújtatókat, mire gyászos, siránkozó hang hasított az alkonyatba. Meg összerezzent. A dudás A haldokló vajda sirámát játszotta; a lány szíve megtelt félelemmel és egy másfajta érzéssel az előtte ülő fiú iránt, ám egy szót sem szólt.

Charles könnyű vágtára ösztökélte a kancát, így gyorsan maguk mögött hagyták a lápot, áthaladtak a Pilgrim Street-i kapun, ahol lelassítottak.

– Nem kedvelem a cigányaidat – közölte Charles dühösen. Magához tért rövid ideig tartó hallgatásából, és a banya fecsegésével sem törődött többé. A gyöngédség azonban elszállt belőle, és nem is érezte, hogy visszatérhetne.

Már gyertyák világítottak az ablakokban, az utcák sötétek voltak. Meg bajba kerülhet, ha nem viszi haza. Ami azt illeti, ő maga is. Sok mérföldet kellett megtennie vissza, Dilstonig, és Sir Marmaduke már biztosan régen fel-alá járt az udvaron, Maud nénikéje pedig jó, ha még nem húzta meg a vészharangot, és küldte ki az istállófiúkat a keresésére.

– Bárcsak idősebb volnék – sziszegte a fogai között –, és a magam ura lehetnék.

Nem Meghez beszélt, de a lány meghallotta, és együtt érzően gyorsan a vállára fektette az arcát. Ez a kis gesztus megérintette Charlest, aki még nem ismerte a vonzalmat, és így szólt:

– Meg, édesem, találkozol velem újra, ugye? Mikor vagy szabad?

A lány nem felelt azonnal, mert végiggondolta az összes okot, amiért nem kellene találkoznia vele. Amikor mégis megszólalt, úgy érezte, mintha valaki más beszélne belőle.

– Vasárnap talán el tudok jönni. Dick, Geordie és a kis Rob mind elmennek ágyban fekvő anyjukhoz Shieldsbe. Nanny pedig nem kérdezi meg, hová megyek.

Charles boldogan felnevetett, aztán suttogva tervezgetni kezdtek. Amikor a newcastle-i harangok istentiszteletre szólítanak, Meg lejön a folyópartra a benshami szénrakodó mólótól nyugatra. Ez egy kicsit lerövidíti Charles útját, és Meg majd ott várja, amíg megérkezik. Akár esik, akár fúj.

Amikor Charles lesegítette a lóról Meget Wilsonék kunyhója előtt, megfogta a lány repedezett kis kezét, és ügyetlenül megcsókolta. Azután visszalovagolt Dilstonba. Gondolatait annyira lefoglalta Meg és a kellemes, még kialakulatlan érzés, amit a lány keltett benne, hogy el sem jutott hozzá gyámjai felháborodása.

– Az efféle csavargás egyszerűen nem elfogadható! – kiáltotta Sir Marmaduke, akinek parókája félrecsúszott az ingerültségtől. – Hol jártál kora reggel óta, uram? Azonnal válaszolj nekem!

– Tényleg, hol jártál, Charles? – visszhangozta Maud néni. Az orra kivörösödött, sápadt szeme még vizenyősebbnek tűnt, mint máskor, mert nagyon riadt volt.

– Ó, belovagoltam Newcastle-be – válaszolta fölényesen Charles. – Nincs miért ekkora hűhót csapni. Ön mondta, hogy jó volna, ha megismerném idefent a vidéket, és már nem vagyok olyan gyerek, amilyennek hisznek. Tudok vigyázni magamra!

Sir Marmaduke egyre reménytelenebbül vitatkozott és fenyegetőzött tovább. Hirtelen megértette, ha szobafogságra ítéli a fiút, akkor sem ígérné meg, hogy nem hagyja el a birtokot. Charles az utóbbi időben megváltozott. Többé már nem volt az a szófogadó gyermek, aki csupán egyszerű veréssel elintézhető, apróbb csínyeket követett el.

Végül kétségbeesésében a várkapitány és felesége behívta új káplánját. George Brown szorgalmas és tudós jezsuita volt, aki a durhami misszióhoz tartozott, míg feljebbvalója alkalmasnak nem találta arra, hogy Derwentwater grófjának Dilstonban újra megnyitott kápolnájában legyen pap. Mr. Brown ezért mindössze egy hónapja ismerte mind a várkapitányt, mind Charlest, így elfogulatlan volt. Amikor hívatták egy szolgával, zsolozsmáskönyvével a kezében lépett be a nagyterembe, egyszerű fekete öltönye lazán lógott sovány testén.
E kellemetlen időkben a többi paphoz hasonlóan ő sem viselt reverendát, és nyilvánosan nem szólították atyának. Végighallgatta Sir Marmaduke beszámolóját Charles engedetlenségéről, majd a vádlotthoz fordult, aki határozottan úgy tűnt, nem bánta meg a bűnét.

– Nos, fiam, sajnálattal hallom, hogy nem engedelmeskedsz azon jó emberek parancsainak, akik Isten akaratából gyakorolnak hatalmat fölötted!

Charles megdöbbenésére a pap szeme csillogott.

– Engedelmeskedem, uram – védekezett gyorsan Charles –, legalábbis nem teszek semmi rosszat, de unalmas itt, Dilstonban, és nem értem, miért ne lovagolhatnék ki, amikor és ahová akarok.

A pap sem értette. A magas, makacs fiúról a két füstölgő idősebb ember felé fordította a tekintetét, a generációk közti örök harc láttán felsóhajtott magában, majd jóindulatúan azt mondta:

– De nagyon későn jöttél, fiam. A várkapitányné asszony attól félt, hogy útonállók kaptak el.

– Ó, ostobaság – felelte Charles. – Senki nem merne bántani, úgy tűnik, errefelé mindenki ismeri a Radcliffe-eket. Egyébként pedig meg tudom védeni magam.

– Vagyis mindenki tisztában van az előkelő származásoddal – jegyezte meg Sir Marmaduke újra feltámadó sértettséggel. – És amikor úgy öltözöl, mint egy erkölcstelen aranyifjú, kíséret nélkül jársz, még kardod sincs, gondolod, hogy az emberek úgy vélik, méltó vagy a származásodhoz… és a bátyád rangjához?

– A jövőben rendesebben öltözöm – közölte Charles Mr. Brownnal, akiről úgy vélte, a szövetségese.

– Úgy gondolom – mondta a pap a várkapitánynak és feleségének –, ha Charles úrfi megígéri, hogy ügyel az öltözékére, és nem marad ki ilyen sokáig, akkor kaphat némi szabadságot. Javára válik a testmozgás.

Sir Marmaduke dühösen felmordult, a felesége pislogott és a szemét forgatta, de egyikük sem mert szembeszegülni a káplán döntésével. Az utolsó szó azonban Maud nénié volt, s Charles diadalmas arcába vágta:

– Nagyon boldog leszek, ha a drága James végre hazajön, ő majd tudja, hogyan fegyelmezzen egy szemtelen fiút, akinek még csak most esett le a tojáshéj a fenekéről!

Nyugalom szállta meg Charlest. Némán bólintott a rokonai és a pap felé, aztán kimenekült a konyhába, ahol a szakács hideg húspástétomot és egy korsó sört tálalt neki mogorván.

Ez a jelenet, bár azonnali szabadságot biztosított a fiú számára, egyben arra is felhívta a figyelmét, hogy minél jobban ki kell használnia, amíg megteheti.

Két nappal Charles gatesheadi látogatása után futár érkezett, aki levelet hozott a gróftól a várkapitánynak. Zavaró módon francia és angol keveréknyelven íródott, ezért Sir Marmaduke-nak be kellett hívnia a káplánt, hogy segítsen megfejteni a hosszú írást.

Azután kellően érthetővé vált az üzenet. Július huszonötödikén Anna királynő végre engedélyt adott nemes rokonának és kíséretének a hazatérésre. A társaságba tartozott a gróf legidősebb öccse, Francis Radcliffe, idősebb agglegény nagybátyja, Thomas Radcliffe ezredes, Benjamin Petre atya, egy tanító pap, valamint egy newcastle-i ügyvéd, Roger Fenwick, aki azért utazott át Hollandiába, hogy tájékoztassa a fiatal grófot northumbriai ügyeiről. Ezek az emberek szolgáikkal mind Rotterdamban gyülekeztek, és megfelelő londoni átkelőre vártak. Úgy vélték, ha végre megérkeznek Londonba, egy távoli unokatestvérnél, dr. John Radcliffe-nél szállnak meg, aki orvos volt az udvarnál, és a gróf úgy gondolta, jobb, ha lát valamit szülővárosából, mielőtt továbbindul északra. A gróf befejezésként üdvözölte

…le petit Charles,[2] és hódolat rokonaimnak, az általam nagyra becsült Sir Marmaduke-nak és az ő hölgyének

alázatos és engedelmes szolgájuk:

Derwentwater

– Tehát – mondta izgatottan a várkapitányné, miután mind végighallgatták a felolvasást –, nemsokára megérkezik, de szeretném tudni, mikor! Karácsonyra? Istenem, istenem, fogalmam sincs, hogyan tervezzek. Az a sok ember… A hálótermek mind döbbenetes állapotban vannak, és másik szakácsot is kell találnom, mert az egyetlen, amit ez rendesen el tud készíteni, belsőségek undorító egyvelege, amit ők haggisnek[3] hívnak.

A férfiak gyorsan eltűntek: Sir Marmaduke, hogy aggódó megbeszélést tartson az intézővel, a pap rideg kis szobájába a kapusházban, Charles pedig hogy megkeresse a kancáját, miközben szenvedélyesen azt kívánta, bárcsak már vasárnap lenne, hogy viszontláthassa Meget. Minden éjjel róla álmodott, zavarba ejtő, férfias álmai voltak, amilyenek korábban még sosem, és amelyekből verejtékezve, izgatottan és némileg szégyenkezve ébredt.

Vasárnap reggel Charles öt óra előtt felkelt, és kisurrant a várból, még mielőtt bárki felébredt volna. Hiányozni fog az istentiszteletről, ami miatt pokoli ribilliót fognak csapni, de nem érdekelte. Később majd könnyedén elfogadja, bármilyen vezeklést is szab ki neki Mr. Brown. Elkerülte az erdőt, ahová a tolvajt ketrecestül felakasztották. Tizenöt mérföldet lovagolt ösvényeken és sáros utakon a találkahelyig. Átkelt a Derwent folyón, aztán keresni kezdte az elhagyatott szélmalmot, amelyről Meg beszélt neki. Könnyedén megtalálta. Az elhelyezkedése miatt volt elhagyatott, mert egy szolgalmi út mellett állt, amelyen Sir Henry Liddell Ravensworth közeli bányájából a három mérfölddel feljebb fekvő szénrakodó mólóhoz vezetett sín. A földműves elég nagy bérleti díjat követelt a területén átvezető szolgalmi útért ahhoz, hogy megvegyen egy másik farmot, amelyre vágyott.

Hétköznapokon a tiszta reggeli levegőt betölti a tucatnyi környékbeli tárna fanyar füstje, és szenes csillék sora gördül el itt a folyón várakozó szénszállító hajók felé. Ma azonban semmilyen veszély nem fenyegetett. Csend honolt az omladozó malom körül, csak egy feketerigó énekelt egy berkenyefa vörös bogyós ágai között, amely még megmenekült a szekercétől.

Charlesnak alig maradt ideje, hogy kipányvázza a lovát, és aggódni kezdjen, vajon nem gondolta-e meg magát a lány, amikor meglátta, hogy közeledik. Mezítláb igyekezett át a szántóföldön, mert a cipőjét otthon hagyta. Csak akadályozta volna a két mérföldes futásban a Wilson-kunyhótól idáig. Egyébként vasárnapi ruháját viselte – halványkék gyapjúruhát és frissen mosott fehér kendőt. Barna haját zsinórral fogta össze, mert szalagja nem volt.

Charles elébe ment, aztán zavarukban mindketten megdermedtek.

– Szép nap van, uram – mondta Meg. – Azt hittem, talán még csak tegnap este van, annyira vörös a nap, talán korán jövök, a harang sem szólt még. Nanny azt hiszi, a városba mentem a lelkészhez, de nem hazudtam neki, csak ő gondolta így. Dick, Geordie és Robbie elmentek az öreganyjukhoz…

Tudta, hogy csak fecseg, de Charles, akiről ő álmodott, most idegennek tűnt. Sárgásbarna térdnadrágot viselt, lovaglókabátját ezüstgombok díszítették, fehér fodor vette körbe a nyakát és a csuklóját, háromszögletű kalapján aranycsipke ragyogott, és egy kis kard himbálózott a csípőjén. Azokra a vitézekre emlékeztette Meget, akiket Newcastle utcáin látott dölyfösen lovagolni, és könny szökött a szemébe, amikor ráeszmélt, mekkora ostobaság volt idejönnie.

– Meg sem ismertem – bökte ki válaszként Charles aggódó tekintetére.

– Ó – mondta Charles, de egyáltalán nem volt csalódott. Azért öltözött így ki, hogy lenyűgözze Meget. Szégyenlőssége a lányét látva elpárolgott, átölelte Meg derekát, és nevetve behúzta a malomba.
A hatalmas malomkövek alatt sötét és csend honolt. Zsákok hevertek halomban a rothadó padlón.

– Üljünk le, és beszélgessünk! – indítványozta a fiú, és lehúzta Meget maga mellé a zsákokra. – Reggeliztél?

A lány nemet intett a fejével, mire Charles előhúzott a zsebéből egy flaska portóit és valami marcipános süteményt. Mindkettőt az ebédlőben találta kifelé jövet, mert az éléskamrának a közelébe se mert menni.

Meget megigézte az étel ragadós édessége, ami ismeretlen volt a számára, így kettesben mohón elfogyasztottak minden cseppet és morzsát. Charlesnak a csábítást illetően nem volt tapasztalata, s most sem tervezgetett róla; ám azt észrevette, hogy Meg idegessége elszállt, amint a portói felpezsdítette a vérét, barna szeme csillogni kezdett, és lágy pír ült ki az orcájára. Hátradőlt Charles karjába, és boldogan felsóhajtott. A fiatalember a malom sarkába hajította a kalapját, és csókolni kezdte a lányt. Meg összerezzent, de azután máris viszonozta a csókját. Lehelete édes volt, mint a viola, kicsi teste megadta magát a fiú egyre növekvő hevességének. Jóllehet egyszer tiltakozásképpen felkiáltott, mire Charles rekedten azt suttogta:

– Ne, Meg, ne, édesem, nem foglak bántani.

Meg felnyögött, és becsukta a szemét, aztán két karjával szorosan átölelte Charles nyakát, és hagyta, hogy a fiú azt tegye, amit az ösztöne diktál.

Később azonban, amikor a nap már besütött a malom ajtaján, és felébresztette Charlest a kellemes bágyadtságból, kettejüknek nagyon másféle gondolatai támadtak. Charles diadalittas volt. Most már férfi! Többé senki nem vitathatja el tőle. Mosolyogva odafordult, hogy újra megcsókolja a lányt, aki társa volt ebben a gyönyörűséges élményben, mire azt látta, hogy Meg mellkasa hullámzik, és könnyek csorognak az arcáról a zsákra.

– Hagyd abba, kicsikém! – szólt rá Charles félig dühösen. – Semmi okod a sírásra. Mi a baj?

Meg elhúzódott tőle, és két karjába temette az arcát. A fiú alig hallotta elcsukló hangját.

– Nem tudtam, hogy ez lesz. És asztat se gondútam, hogy ilyen lesz. Szégyenbe hoztam a családomat.

– Soha nem fogják megtudni – mondta Charles magabiztosan. – Buta kislány, mindennapos dolog, hogy két fiatal örömét leli egymásban.

– De nem a menyegző előtt! – kiáltotta Meg, és még jobban zokogott. – Nagyon rosszat tettem, de szeretem magát, uram. Tán a cigány asszony tett rám valami bűbájt, mer má akkor kezdtem szeretni magát.

– A szerelem édes – mondta Charles, és szórakozottan megcsókolta a lány feje búbját.

Meg odafordult, hogy felnézzen a fiúra.

– De minekünk nincsen jövőnk – jelentette ki szomorú véglegességgel. – Mink nem szerethetünk nem miközénk tartozót. Ez nagyon nem helyes.

Bármilyen tapasztalatlan volt is, Charlesnak az jutott eszébe, hogy ez a bizonyos helytelen dolog nagyon is elterjedt, a vita azonban fárasztotta, így inkább az ölébe húzta a lányt, és azt mondta:

– Mosolyogj, Meg! Mosolyogj, ahogy annak előtte! Amikor mosolyogsz, szép vagy, mint egy bokréta.

– Tényleg úgy vóna? – kérdezte a lány, és megpróbált engedelmeskedni. Idővel Charlesnak sikerült csókokkal és fondorlatokkal jobb kedvre derítenie. Amikor végül elváltak, Meg ígéretet tett, hogy a következő vasárnap is találkozik itt vele.

Öt vasárnapon át tartották titkos találkájukat a régi szélmalomban. Senki nem gyanakodott rájuk, bár a várban akkora hűhót csaptak az elmulasztott istentisztelet miatt, hogy Charles nem merte többé elkövetni ezt a bűnt. Úgy szervezte át a találkozást Meggel, hogy mielőtt elhagyja Dilstont, még részt vehessen a reggel nyolckor kezdődő misén. Kerülte a gyónást, amit amúgy is igen rendszertelenül végzett, Sir Marmaduke-ot pedig néhány agyafúrt hazugsággal szedte rá, aki mosta kezeit a lázadó fiú miatt.

Október utolsó vasárnapján Charles szokás szerint útra kelt, bár zuhogott a hideg eső. Első alkalommal érezte, hogy nincs kedve menni. Gyengéd érzéssel viseltetett a lány iránt, és hálás volt az élvezetért, amit Meg nyújtott neki, a kezdeti mámor azonban már lejjebb apadt. Már ismerte a lány kicsiny testének minden titkát, és pontosan tudta, hogyan reagál. Eleinte vonakodik, sőt morcos is, egy darabig sír és aggódik, hogy helytelen dolgot művel, de hagyja, hogy Charles megcsókolja, és végül megadja magát. És a fagyos eső ellenére megint készségesen ott várja majd a malomban. A fiú mindebben bizonyos volt. Annál nagyobb meglepetésként érte, amikor átázva és meglehetősen későn odaért, hogy Meget nem találta ott. Homlokráncolva körülnézett a sötét épületben, míg végül a zsákok tetején egy darab szakadt, összehajtogatott papírt talált. Kivitte a fényre, és kibetűzte a gyerekes macskakaparást: „Isten önel, úram. Nem feledem el, de jobb, ha töbé nem talákszunk.”

Charles elképedve felnyögött. Forró pír öntötte el az arcát. Úgy érezte, elárulták, és pillanatnyi döbbenet után azzal vigasztalta magát, hogy szétrúgta a zsákhalmot. Hát eddig tartott a szerelemről szóló esküdözése! A hűtlen cafka! Aztán eszébe jutott, hogy nyilvánvalóan nemcsak ahhoz volt elég arcátlan, hogy ráunjon, hanem valószínűleg Dickhez ment, akit pedig Charles már régen nem tartott riválisnak. Legutóbbi találkájukra visszagondolva eszébe jutott, hogy Meg hosszú hallgatásokba burkolózott, úgy tűnt, mintha mondani akarna valamit, aztán meggondolta magát. És hogy amikor búcsúzóul megcsókolták egymást, a lány belékapaszkodott, és azt suttogta:

– Imádkozni fogok a boldogságáért!

Vajon ez akart lenni az istenhozzád?

Nem szabadul olyan könnyen! Charles hasogatóbb fájdalommal és szenvedéssel, mint amennyire tudatosult benne, visszaült a lovára, és átlovagolt Gatesheaden Wilsonék kunyhójáig. Fogalma sem volt róla, mit fog mondani, de arra számított, hogy ott találja Meget. Bedörömbölt az ajtón. A lány magasabb és sápadtabb alakmása nyitott ajtót, mellén egy csecsemőt tartott, és ahogy a fenyegető, csöpögő nagykabátos fiatal úriemberre nézett, felkiáltott:

– Uram, istenem! Mit tehetek magáér, uram?

– Hol van Meg? – kiabált rá Charles minden tapintat nélkül. – Itt van Meg?

Nan Wilson szeme összeszűkült, és hátralépett.

– Mi köze van ahhó, hogy hol van Meg? Kicsoda maga?

Charles nem válaszolt. Belesett a nő mögé az apró, kopár szobába, és senkit sem látott odabent. Nan megfogta a kilincset, hogy becsukja az ajtót. Az utóbbi időben észrevette, hogy valami nincs rendben Meggel, és mivel a világ olyan, amilyen, felmerült benne, vajon egy férfi lehet-e az oka. A lány azonban soha semmit nem mondott. Keményen dolgozott a kunyhóban, segített gondozni a babát, és kimosni az örökösen mocskos bányászruhát, mindemellett feltűnően rosszkedvű volt. Még amikor Dick egyik szombat este átjött udvarolni, Meg kedve akkor sem javult semmit. Folyton a nővérén csüngött, és végül azt mondta szegény Dicknek, hogy fáj a feje, amikor az el akarta vinni Sandgate-be táncolni, vagy futballt nézni a dombra. Meg olyan jó, őszinte lány volt, hogy Nan nem vonta kérdőre. Ráadásul ők, Snowdonok, büszke emberek voltak, akik a gondjaikat megtartották maguknak.

Most mégis, ahogy ismét a küszöbön álló fiatalemberre nézett, keze lehullott a kilincsről, és megkérdezte:

– Ön vóna az a Mr. Radcliffe, akirű az uram aszonta, itt vót aznap, amikor a gyereket szűtem?

– Igen – felelte Charles. – Hol van Meg?

Nan kitárta az ajtót, és betessékelte a fiút.

– Gyüjjön a tűzhöz, melegedjen át… így má jobb.

Charles bement, és megállt az apró tűzhely mellett, amelyben lapátnyi szén égett nehézkesen.

– Köszönöm – mondta ezúttal tisztelettudóbban –, és könyörgöm, árulja el, hol van Meg!

– Nem tudom – felelte Nan, letette a babát az ágyra, és összegombolta az ingét. – A leány elment, de nem tudom, hová.

– Vasárnap délelőttönként mindig elmegy, ugye? – kérdezte Charles, és igyekezett fesztelenül viselkedni. – Egy nonkonformista paphoz Newcastle-be.

– Úgy – mondta Nan, és metszőn nézett a fiúra. – Asztat hittem. De nincs ottan, meg ebben a hónapban egy vasárnapon se vót. Tán maga tudja, hol vót vasárnaponkint?

Charles elpirult, és a csupasz, zsírfoltos tűzhelyet bámulta.

– Látom, hogy igen – mondta Nan. Felsóhajtott, és a fejét csóválta. – Sose hittem vóna esztet Megről, meg asztat se, hogy úgy itten hagy engemet, ahogyan tegnap, mielőtt fölkeltem vóna. Minden holmiját egy kendőbe rakta, és egy üzenetet hagyott… – Nan elhallgatott. Az üzenetben az állt: „Hiányzik az otthon. Vissza kell menjek Coquetbe, különben meghalok. Nővérem, senkinek ne szólj róla!” Nan nem szólt, bár Dick rátámadt, és megpróbálta rávenni. Most meg ez a legény… Nant hirtelen elfogta a félelem.

– Mr. Radcliffe – bökte ki idegesen –, ugye nem vitte bajba az én Megemet?

– Bajba – ismételte Charles üresen. – Miféle bajba?

Nan hátrahőkölt, és felnézett a fiú arcába.

– Hány éves maga? – csattant fel.

– Tizenhat – válaszolta Charles sértődötten.

– Ó, istenem! – kiáltott Nan, és akaratlan nevetés közepette a székre rogyott. – Aszittem, má egészen felnőtt! Hát, uram, nemsoká tudni fogja, mit jelent a baj egy legény és egy leány közt, de most ne törődjön véle!

Szégyellte a gyanakvását, és ezzel a Meg iránti neheztelést is elhessegette. Bizonyára volt valami szerelmes évődés, egy-két csók, ami nagyon megérintette a szegény lány szívét, Meg azonban a rá jellemző józan eszével kétségtelenül belátta, hogy az úriemberekkel való mindenféle keveredés veszélyes, és a tőle elvárható határozottsággal véget vetett az ügynek. Nan tehát higgadtan végiggondolta, és már kedvesebben fordult Charleshoz.

– A legjobb, ha elfeledi, uram, ő kívánja így, és maga is hamarosan így fogja. Ha majd őlordsága meggyün, biztos hoz magával szép, fiatal hölgyeket. Nem vágyik majd olyan egyszerű fehérnép után, amilyen Meg.

Charles egy része tudta, hogy így lesz, és azon gondolkodott, van-e esély rá, hogy James vidám társasággal érkezik Dilstonba. A veszteség érzése azonban nem lankadt benne.

– Mrs. Wilson – mondta –, könyörgöm magának, mondja meg, hová ment Meg! Nem a sógorához, Dickhez, ugye?

Nan a fejét rázta.

– Nem, Dickie pont ilyen dühös, és még szomorúbb – tette hozzá bánatos mosollyal. Dick igazán szerette azt az ostoba lányt, és megrázó jelenetet rendezett, amikor megtudta, hogy Meg elment. Annyira, hogy Nan majdnem elárulta neki, hol keresse, vagyis a Newcastle-től észak felé, Morpethbe vezető úton. De nem árulta el.

Charles végül elhagyta Gatesheadet, és szomorúan visszaindult Dilstonba. Útközben ismét átkutatta a szélmalmot. Nem talált ott mást, csak mezei egereket. Míg átügetett a folyóparti pocsolyákon, igyekezett kitartani a Meg iránt érzett mérge mellett, mégis valami nagy kő nehezedett a mellkasára, és férfihoz nem méltó szúrást érzett a szemében. Már nem gondolkodott rajta, miért és hová ment a lány, mert nem olyan volt a természete. Ha valaminek vége, akkor vége. A napokat attól kezdve azonban még üresebbnek találta, és ez az érzés csak akkor enyhült benne, ha vadul, veszélyes módon lovagolt, vagy patkányfogásra idomította az unott kutyákat az istállóban, vagy a hídon át elcsatangolt a corbridge-i Angyalba, ahol már egyáltalán nem találta olyan vonzónak a vihogó csaposlányt.

elolHivatkozásokhatul

[1] Nem anglikán vallású angol protestáns. – A ford.

[2] …a kicsi Charlest (francia)

[3] A haggis skót nemzeti eledel, birkagyomorba töltött, fűszerezett belsőségekből (szív, máj, tüdő) áll, amit lassú főzés után általában a hurkához hasonlóan megsütnek. – A ford.