BELLA ANDRE

A Sullivan család

Ulpius-ház Könyvkiadó
Budapest, 2014

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Bella André: The Look of Love

Chase&Chloé - The Sullivan Book 1

Fordította

TÓTH ATTILA

Első fejezet

Chase Sullivan hétéves volt, amikor először kézbe vette apja polaroid fényképezőgépét, és felvételeket készített vele. A tizedik születésnapjára megkapta az első saját gépét az apjától, és addigra mindketten tudták, hogy a fiúból fényképész lesz.

Végeérhetetlen sorozatban készítette a fotókat a hét testvéréről, valamint az anyjáról és apjáról – amíg a férfi meg nem halt, amikor Chase tízéves volt. A testvérei nem mindig örültek, hogy egy fényképezőgép lencséje irányul rájuk, és a fivérei többször meg is fenyegették, hogy kiverik a kezéből a gépet, ha nem teszi le.

Mégis, a hivatásos fényképészként végzett, egy évtizednél is hosszabb munka után, melynek során sivatagi tájaktól kezdve olimpiai atlétákig szinte mindent fényképezett, még mindig úgy vélte, hogy a legelső modelljei – a családtagjai – jelentették számára a legérdekesebb témát.

Ezért is vállalta örömmel a hivatásos fényképész szerepét jelentős családi események alkalmával, főleg az olyan fontosnál, mint az anyja hetvenedik születésnapja volt.

Ryan öccsének a háza, amely a San Francisco-öbölre nézett, ideális helyszín volt az ünnepségre. A hatalmas nappali szobát és a konyhát teljesen megtöltötték a vendégek, akik azért jöttek, hogy jókívánságaikat fejezzék ki a Sullivan család szeretett fejének.

A társaság vidáman társalgott és kacarászott, amikor Marcus, Chase legidősebb bátyja és a Sullivan Borászat tulajdonosa átölelte anyjuk vállát, és a nőt odavezette a nagy, születésnapi tortához. A teremben hirtelen csend lett, Chase pedig letette a sört, és felvette a fényképezőgépet. Először azt fényképezte le, hogy Sophie, a húga gondosan meggyújtja a gyertyákat, amelyeket úgy rendezett el a tortán, hogy az anyjuk nevét és a hetvenes számot formázzák.

Ahogy belenézett a keresőbe, Chase már nem először döbbent meg, hogy Sophie mennyire hasonlít az anyjukra. Mary Sullivan modell volt, amikor a fiú apjával találkozott, és sok évtizeddel később is ugyanolyan sugárzás áradt belőle, ahogy ott állt gyerekei és barátai gyűrűjében.

A haja már nem hosszú, sötét és fényes volt, mint amikor a róla készült képek a magazinok címlapját díszítették, hanem ősz, és rövidre vágottan bodorított, ám Chase Mary mindkét ikerlányában, Sophie-ban is és Loriban is világosan észrevette azokat a vonásokat, amelyek az anyjukat jellemezhették a húszas évei közepén. Mary bőre még mindig napbarnított árnyalatú volt, végtagjai pedig hosszúak és elegánsak, és a férfit gyakran meglepte, hogy anyjuk arckifejezésében milyen tökéletesen ötvöződik Sophie ösztönös nyugodtsága és Lori elfojthatatlan energiája.

Nem egy vendégtől hallotta, hogy nehéz elhinni, hogy Mary már hetvenéves, mert legalább tíz évvel fiatalabbnak tűnik. Főleg úgy, tették hozzá többen mosolyogva vagy pici grimasszal – attól függően, hogy melyik gyerekére néztek éppen –, hogy Mary gyakorlatilag maga nevelt fel nyolc gyereket azt követően, hogy a férje negyvennyolc éves korában, váratlanul meghalt.

Chase mellkasa összeszorult, mint mindig, amikor az apjára gondolt. Azt kívánta, bárcsak Jack Sullivan is ott lehetne velük. Nemcsak azért, mert még mindig nagyon hiányzott neki az apja, hanem azért is, mert tudta, hogy az anyja mennyire szerette a férjét.

Erőszakkal kiűzte a fejéből a sötét gondolatokat, és lefényképezte a tortát az égő gyertyákkal – hetven volt belőlük, plusz egy a szerencse kedvéért. Marcus rázendített a „Boldog születésnapot” kezdetű ünnepi dalra, és a helyiségben hamarosan mindenki csatlakozott hozzá.

Miközben az anyja olyan sugárzó boldogsággal nézett rájuk, mintha nem is gyilkolnák éppen az egyszerű dalt a hamis éneklésükkel, Chase a csoport szélére ment, hogy a családból minél többen ráférjenek a képre.

Amikor a születésnapi dal véget ért, Marcus megszorította Mary kezét, és azt mondta:

– Ideje, hogy kívánj valamit, mama.

Az anyjuk végignézett az őt szeretők sokaságán, és mindnyájukra rámosolygott.

– Olyan sok kívánságom teljesült már. – A mosoly szélesebb lett. – De még ennél is többet szeretnék. Legalább hetvenszer többet.

Mindenki együtt nevetett vele, és tudták, hogy a nő a bolygón élők egyik legszerényebbike. Bármi kívánsága volt az életében, az egyértelműen a gyermekei javát szolgálta. Nem ment újra férjhez, és amennyire Chase emlékezett rá, nem is randevúzott soha senkivel. Helyette az ő nevelésükre koncentrált, miközben támogatta és segítette őket. Most, hogy már felnőttek, az anyjukra még mindig számíthattak, ha szükségük volt rá… és sokszor olyankor is segítséget kaptak tőle, amikor észre sem vették.

Amikor Mary Sullivan behunyta a szemét, hogy kívánjon valamit, és újra kinyitotta, hogy lehajoljon és elfújja a gyertyákat, Chase azt remélte, hogy az anyjuk végre legalább egyszer magának kívánt valamit.

Mindenki tapsolt, és Chase remek képet készített, amikor Marcus csókot nyomott az anyjuk arcára, Sophie pedig hátulról ölelte át Maryt. Chase egymás után készítette a felvételeket az ünneplő testvéreiről, és tudta, hogy nagyon fognak tetszeni az anyjának.

Hamarosan már annyi kép volt, hogy egy nagy fotóalbumot meg lehessen tölteni velük az anyja hetvenedik születésnapjának a megörökítésére. Letehette volna a fényképezőgépet, de másképp döntött. Egy nyolcgyermekes családban mindegyik testvérnek megvan a saját helye. A fényképeken, amelyeket Chase az eltelt huszonvalahány évben készített, világosan látszott, hogyan alakul ki mindegyikük személyisége.

Marcus már az apjuk halála előtt nagyon komolyan vette a legidősebb Sullivan szerepét. Tizennégy évesen ez nagy hasznára is volt, amikor megpróbálta azonnal átvenni apjuktól a kormányt. Chase tudta, hogy mindnyájan nagy hálával tartoznak neki, amiért feláldozta értük a gyermekkorát, és rendkívüli mértékben örült, hogy bátyja megtalálta az igazi hivatását az általa tíz éve alapított Sullivan Borászat pincéiben és boraiban. Sajnos, ahogy a fényképezőgépét a legidősebb bátyjára irányította, bosszús kifejezést vett észre a testvére arcán, miközben Marcus a barátnőjével, Jill-lel beszélt. A lányt nyilvánvalóan felkavarta valami, mert a száját lebiggyesztette, a szeme pedig összeszűkült, ahogy a társaság tagjait nézte. Chase határozott frusztrációt látott a bátyja arcán, ezért leengedte a fényképezőgépet. Nem érezte helyénvalónak, hogy megörökítse ezt a pillanatot Marcus és a barátnője között, mivel tudta, hogy a testvére egyikükkel sem szeretné érzékeltetni, hogy nincs minden jól.

Lori, a huszonnégy éves húga és Sophie ikertestvére megráncigálta a könyökét, és ő boldogan nézett le a lány mosolygós, pajkos arcára.

– Boldognak látszol, Pajkos. Barátságossal minden rendben van?

Még annak idején Lorit Pajkosnak, Sophie-t pedig Barátságosnak keresztelte el. Ha a két lány nem lett volna külsőre tökéletesen egyforma, Chase egy pillanatig sem gondolta volna, hogy rokoni kapcsolatban állnak egymással. Sajnos az elmúlt néhány hónapban az ikrek nem igazán jöttek ki egymással. Természetesen egyikük sem szólt egy árva szót sem a fivéreinek, hogy min civakodnak. Még ha nehezteltek is egymásra, emlékezett vissza Chase, az ikrek akkor is tökéletes párt alkottak.

Az összes testvére között mindig is Lori volt a legjobb modellje. Fantasztikus koreográfusként imádott táncolni, és már kétéves korától boldogan produkálta magát, ahogy a bátyja egymás után készítette a felvételeket a pörgő, ugrándozó és ringatózó kis testről. Mégis, Chase úgy vélte, hogy a kishúgáról a legjobb képek akkor készültek, amikor minden mozgás megszűnt, és a lány el is felejtette, hogy fényképezik. A szeretetét, energiáját és szenvedélyét a táncba sűrítette össze, és ezek az érzelmek akkor is ott maradtak a nagyon bájos arcán, amikor a mozgást már befejezte.

Az ikertestvérével kapcsolatos kérdésre adott néma válaszként Lori Sophie felé nézett, és elkomorult az arca. „Ne kívánd, hogy belekezdjek”, üzente a tekintete, majd a lány gyorsan elfordította a fejét, és visszafordult Chase-hez, hogy megnyugtassa.

– Hogyne, minden a legnagyobb rendben van. – Abba az irányba mutatott, ahol a két testvérük, Zach és Gabe összeszorított ököllel, látszólag nagyon heves vitát folytatott valamiről. – Találkoztál már a lánnyal, akivel Zach eljött erre az estére?

– Igen – mondta Chase, miközben futó pillantással végigmérte a tűsarkú cipőt viselő szőkeséget.

A nő szép volt, mint mindegyik, akikkel Zach járt, de nem kifejezetten rendkívüli. Ahogy Chase egymás után a fivéreire nézett, hamarosan rájött, hogy mitől van olyan széles vigyor Lori arcán.

– Korábban Gabe járt vele, ugye?

Lori nevetett, ahogy megválaszolta a kérdést.

– De még mennyire.

Ahol hat, huszonhét és harminchat év közötti fiútestvér van együtt, ott a dolgok nagyon könnyen zűrössé válhatnak. A nyolc testvér egy fedél alatt sok nevetést, rengeteg csipkelődést… és minden valószínűség szerint legalább egy nagy vitát jelent. De mivel egyértelmű volt, hogy egyik fivérének sincsenek komoly érzelmei a lánnyal kapcsolatban, Chase úgy vélte, hogy bármi viharos összetűzésre nulla az esély, és legfeljebb az öklük összeszorításával engednek le valamennyi gőzt.

A középiskola óta Chase többször hallotta, ahogy a nők elragadtatottan nyilatkoznak Zach megjelenéséről, és a fiú határozottan ki is használta a természettől kapott adottságait. Annak alapján, hogy Zach két dolgot szeretett igazán – a gyors autókat és a klassz nőket –, Chase feltételezte, hogy eddig minden remekül alakul. Miközben pár felvételt készített, ahogy Zach a saját partnerére való igényét hangoztatta, úgy döntött, hogy a képekkel a következő héten letámadja néhány barátját, akik sikeres modellügynökséget vezetnek. Ha Zach valaha is beleegyezne, hogy letegye a szerszámait, és ne a sportautóival törődjön, hanem inkább a legdivatosabb ruhákban pózoljon, egy modellügynök szinte bármit megfizetne az idejéért.

Ahogy ezután Chase Gabe-re irányította a kamerát, az jutott eszébe, hogy minden valamirevaló ügynök Gabe-et is megpróbálná felvenni a listájára. Bár Gabe volt a legfiatalabb a fivérei között, ő volt a leginkább megtermett és legerősebb Sullivan. Az ő munkája volt a legveszélyesebb, mivel tűzoltóként dolgozott San Franciscóban. Az évek során nem egy alkalommal kellett már otthagynia ilyen jellegű összejöveteleket, amikor hirtelen hívást kapott. És az ilyen alkalmakkor a Sullivanek egyébként hangos társaságának minden egyes tagja elhallgatott, hogy magában imát mondjon a fiú biztonságáért. Aznap este Chase csak remélni tudta, hogy a szakadó eső miatt Gabe velük maradhat egészen a parti végéig.

Éppen leengedte a fényképezőgépét, amikor Lori azt mondta:

– Fogalmam sincs, hogy Zach és Gabe miért hajlandó egyáltalán vitatkozni a lány miatt, amikor az le sem tudja venni a tekintetét Smithről.

Egyszerű vállrándítással nyugtázta mozicsillag testvérüknek a földkerekség összes nőjére gyakorolt határtalan vonzerejét, és folytatta:

– Hozok süteményt, mielőtt mind elfogyna. Te is kapsz egy darabot belőle.

Ahogy a húga visszament a társaság sűrűjébe, Chase újra felemelte a fényképezőgépét. Semmi kétség, a rendkívül jól karbantartott és igéző húgocskája egy fickót teljesen magába fog bolondítani egy nap. És az illető alak is átkozottul szerencsés lesz, ha megkaphatja Lori nagy szívét.

A lány természetesen tudta, hogy a lencse rá irányul, mert megfordult, rákacsintott a bátyjára, és a szájával a következő szavakat formázta:

– Ahogy mondtam. – És hüvelykujjával Smith felé mutatott, ahogy a fiút éppen megkörnyékezte Zach partnere.

Chase szinte bűntudatot érzett, ahogy a fényképezőgépét a fivére, Smith felé fordította. Az elmúlt tizenöt évben a fiút a színészet iránt érzett rajongása – és a hatalmas tehetsége – több ezer fényképezőgép és a világot behálózó média kereszttüzébe állította. Chase mindig nevetett, hogy az emberek mennyire megfeledkeznek magukról a mozicsillag testvérük mellett. Valójában Smith is ugyanolyan normális ember, mint ők, a többiek.

Azt azonban be kellett ismernie, hogy ha valakinek ötvenméteres jachtja van Olaszországban, és azon rendszeresen filmcsillagok gyűlnek össze, az nem kifejezetten normális dolog.

Most is, ahogy a nő túlságosan közel ment Smithhez autogramot kérni, Chase határozottan meglepődött, hogy a bátyja milyen jól kezeli a hírességét. Bár Smith sosem panaszkodott, de Chase tudta, hogy a Smith Sullivan-szerep folytonos alakítása az egész világ előtt időnként meglehetősen fárasztó lehet. Éppen ezért, amikor családi körben összegyűltek, a többiekkel együtt nagy hangsúlyt helyezett rá, hogy ugyanúgy kezelje a testvérét, mintha semmiben sem különbözne tőlük.

Rögtön Smith mellett, jobboldalt, Ryan testvérük húzott arrébb egy nehéz ládát, hogy helyet csináljon a tánchoz, mivel a zenekar is rákezdett. A profi atléta Ryan magas és izmos volt, és a mozdulatot teljesen könnyednek szánta, de a fényképezőgép objektívjén át Chase meglátta az állkapocs enyhe összerándulását, ahogy Ryan jobb válla túlságosan is kitekeredett közben. Fivére legfőbb célja már gyerekként az volt, hogy a San Francisco Hawks baseballcsapat ütőjátékosa legyen. Óriási ünnepséget csaptak, amikor a főiskoláról Ryant beválasztották a Hawks tagjai közé. Az elmúlt tíz év során Ryan azt a benyomást keltette, mintha a játék közbeni megiramodás nem is lenne nehéz. Chase viszont tudta jól, a testvére mennyire tud koncentrálni, amikor igazán akar valamit, például hogy a nemzeti baseballbajnokság legjobb ütőjátékosa legyen.

Mihelyt Ryan szabaddá tette a táncparkettet, Lori letette a tortát, és megfogta a fiú kezét, hogy egyen belőle. Chase még akkor is őket fényképezte, amikor Ryan megpróbálta elhúzni Sophie-t, hogy táncoljon, de a lány egyszerűen megrázta a fejét, és beleolvadt a háttérbe.

Sophie Lorinak pont az ellentéte volt. Nem Pajkos, hanem Barátságos. A fiú nem is tudta volna másnak elképzelni, mint könyvtárosnak, és biztos volt benne, hogy a testvére imádja a munkáját San Francisco központi intézményében. Még amikor gyerekek voltak, és Lori megpillantotta őt a fényképezőgéppel, egyszerűen az arca elé emelte a kezében tartott könyvet, és eltakarta az arcát, amíg Chase fel nem adta a próbálkozást, és más áldozat után nem indult. Tudta, hogy a lány szándékosan nagy ívben kerüli őt és a fényképezőgépét aznap este. Mindig is érezte, hogy a háttérbe való beleolvadás legalább annyi tehetséget igényel, mint a kamera előtti tündöklés. Sophie már kislánykorától fogva igyekezett elsajátítani a megfigyelés művészetét. Nézni. Mindent megjegyezni. Chase az évek során rengeteget tanult tőle, és gyakran gondolt is rá, ahogy a fényképezőgép mögé lépett.

Egy pillanattal később vékony, de erős kezet érzett a derekán. Letette a fényképezőgépet, hogy homlokon csókolja az anyját.

– Boldog születésnapot, mama. Remélem, jól érzed most magad.

Az anyja elmosolyodott, majd ugyanazt a választ adta, mint mindig, amikor a köszöntésére összegyűltek.

– Ez a lehető legnagyszerűbb születésnap, drágám. Egyszerűen csodálatos.

Ahogy ott álltak egymást átölelve, és figyelték, hogy a többi testvér hogyan táncol és kacarászik, Chase is így gondolta. Tényleg ez volt a legjobb születésnapi összejövetel.

Pár perccel később Sophie boldogan vállalta, hogy pár felvételt készít Chase-ről és az anyjukról.

– Akármit csináltok is, a lényeg, hogy ne mosolyogjatok – idézte a régi családi tréfát, amelyet még az apjuk eszelt ki valamikor régen, amikor sikertelenül próbálta rávenni a nyolc szófogadatlan gyermekét, hogy egyszer végre együtt mosolyogjanak a fényképen. Végül azt mondta, hogy nem mosolyoghatnak, mert akkor… Természetesen, mivel tilos volt mosolyogni a lencse előtt, mind olyan vigyorgásban törtek ki, hogy a kép remekül sikerült.

Az eső igazából megeredt, és Chase az egyre sötétebbé váló égből sejtette, hogy az idő igencsak barátságtalanra kezd váltani. Mivel kora reggel Marcus borászatában kell fényképeznie Napa Valley-ben, úgy tervezte, hogy egy kicsit korábban megy el a mamája összejöveteléről. Az esőben és a sötétben a városból a Napa Valley-be vezető út a tervezettnél is tovább fog tartani, ezért jobb előbb elindulni, mint később.

Megígérte az édesanyjának, hogy a fényképeket minél előbb elküldi, visszatette a fényképezőgépét a táskájába, még egyszer, utoljára megölelte Maryt, és távozott.

* * *

Egy órával később Chase BMW-je a Sullivan Borászathoz vezető, egyre keskenyebbé váló út egyik kanyarjában haladt. Az ablaktörlő eredménytelenül birkózott az esővel, és az utat is csak sejteni lehetett.

A következő négy nap során Chase-nek Marcus borászatában kellett fényképeznie a Jeanne & Annie iroda számára – az egyre tekintélyesebbé váló intézmény a vezető divatházak stílusát ötvözte a sajátjával. A modellek és a kisegítő személyzet tagjai a városi szállodában laktak, de Chase a fivére vendégházában kapott szobát, a szőlőültetvény közepén. A borászat tökéletes helyszín volt a felvételekhez, különösen tavasszal, amikor a tőkéken nőnek a fényes, zöld levelek, a sorok között pedig sárga virágok nyílnak.

Hirtelen villám cikázott végig az égen, és ha elég széles a keskeny út padkája, Chase megállt volna, hogy pár képet készítsen a viharról. Imádta az esőt. A heves záporok megváltoztatták a táj kinézetét, és egy közönséges mezőt olyan mocsárrá tudtak változtatni, amelyet madarak csapatai lepnek el táplálékért. Azok a körülmények, amelyek a legtöbb fényképészt kifejezetten lehangolták – különösen akkor, ha a tökéletes naplementére volt szükségük a jó kép elkészítéséhez –, őt egyenesen lelkesítették.

Pont ezek a pillanatok azok, amikor mindenki fázik, és semmi „nem alakul jól”, amelyek során csodálatos dolgok történhetnek. A modellekről lehullik az álcájuk, és láthatóvá válik a smink mögött, hogy kik is valójában. Chase hitt benne, hogy a felvételeken nemcsak ruhák, ékszerek vagy cipők szépségét kell megörökíteni, de az igazi emberi szépséget is.

Karrierje kezdetén az őt körülvevő szépség természetesen Chase-re is olyan hatást tett, mint a szakmában minden egészséges fickóra. Ez kezdetben a munka különleges előnyei közé tartozott, de a húszas évei vége felé felismerte, hogy az éjszaka örömei még nyolc órán át sem tartanak, ugyanakkor a fényképei időtlenek lehetnek, ezért visszavett a tempóból.

Mivel nemrégiben Ázsiában utazgatott, és nem volt senki, aki igazi társaságot jelenthetett volna neki, az elmúlt egy hónapban tartózkodott az egyéjszakás kalandoktól. Úgy tervezte, hogy ezen az éjszakán megtöri ezt a nyugalmat Ellennel, Marcus egyik borászati alkalmazottjával, akivel a fotózás megtervezésekor találkozott. Mindössze pár e-mail üzenet kellett, hogy összehozzák a dolgokat. Kötöttségektől mentes, egyéjszakányi meztelen gyönyör, pont ezt írná fel az orvos, bár Chase gyanította, hogy Marcus nem nagyon lelkesedne, ha megtudná, hogy fivére pont az egyik alkalmazottjával folytat futó szerelmi viszonyt. Nos, gondolt bele, voltaképpen mind felnőttek…

Az eső olyan sűrűn esett, hogy Chase alig vette észre a hunyorgó fényt a keskeny út jobb oldalán. Az elmúlt harminc percben egy autót sem előzött meg, mivel ilyen időben éjszaka a legtöbb értelmes kaliforniai otthon marad.

Lassított, és felkapcsolta a reflektort, hogy jobban lásson a szakadó esőben. Nemcsak egy autó volt az árokban, de vagy száz méterrel arrébb valaki ment is az út szélén. Nő volt, és nyilvánvalóan hallotta a közeledő jármű hangját, mert feléje fordult, és a lámpafényben tisztán látni lehetett a nedves, hosszú haját.

Miközben Chase arra gondolt, hogy a vezető vajon miért nem ül szárazon a meleg autójában, hívja a segélyszolgálat számát, és várja a mentést, megállt az út szélén, és kiszállt. A nő didergett, ahogy figyelte a közeledő férfit.

– Megsérült?

A kérdezett az egyik kezével eltakarta az arcát, és megrázta a fejét.

– Nem.

Közelebb kellett menni hozzá, hogy az aszfalton kopogó esőben hallani lehessen őt. A hőmérséklet lecsökkent, és a csapadék egyre inkább jégesővé változott. Bár a reflektor még mindig be volt kapcsolva, több perc kellett a szemnek, hogy hozzászokjon a sötéthez. Chase végre jobban megnézhette az arcot.

Akkor érzett meg egyfajta szorítást a mellkasában.

A nő szépsége megdöbbentette, annak ellenére, hogy a hosszú, sötét haj a fejére tapadt, és abban a pillanatban az „ázott ürge” megjelölés igen találó lett volna rá.

A fényképész szeme egy pillanat alatt felmérte a vonásokat. A száj egy picit nagy, a szemek pedig kicsit távol vannak egymástól. A test nem egy vékony modellé volt, de ahogy a póló és a farmer rátapadt a bőrére, látni lehetett, hogy a telt formák igencsak szabályosak. A sötétben a férfi nem tudta pontosan megítélni a haja színét, de selymesnek látszott, tökéletesen simának és egyenesnek, ahogy a nő mellére hullott.

Csak amikor meghallotta a megjegyzést, „A kocsi meglehetősen összetört”, Chase akkor eszmélt rá, hogy el is felejtette, miért szállt ki.

Tudta, hogy túlságosan is vágyakozó tekintettel nézegethette a nőt, ezért igyekezett visszanyerni a lelki egyensúlyát. Az már látszott, hogy az autóval kapcsolatos megjegyzés igaz. Nem volt egy Zach fivéréhez hasonló szerelőre szükség annak megállapításához, hogy a ferde hátú kocsi teljesen mozgásképtelen. Nemcsak az első lökhárító tört szét teljesen a fehér kerítésen, amelynek nekihajtott, de a simára kopott gumi sem adna semmi tapadást a sárban. Aznap éjszaka biztos nem.

Ha a kocsi kevésbé bizonytalan helyzetben van, bizonyára arra kéri a nőt, hogy üljön vissza, és ő gondoskodik a kiszabadításáról, de nagyon nem tetszett neki, ahogy az egyik hátsó kerék az árok fölött lógott.

Hüvelykujjával a válla mögé bökött.

– Szálljon be az autómba! Ott megvárhatjuk a vontatót.

Valamennyire tudatában volt, hogy a szavai parancsként hangozhatnak, de a jégeső átkozottul hevessé kezdett válni. Mindkettőjüknek száraz helyre kell kerülniük, mielőtt megfagynak.

A nő azonban nem mozdult. Ehelyett olyan pillantással nézett rá, mint ahogy a teljesen őrültekre szokás.

– Nem szállok be a maga autójába.

Chase belátta, hogy milyen ijesztő lehet egy nő számára teljesen egyedül maradni egy sötét út közepén, ezért egy lépést hátralépett, és csak utána folytatta:

– Nem fogom megtámadni. Esküszöm, hogy egy ujjal sem nyúlok magához.

Társa szinte összerándult a megtámadni szó hallatán, és Chase gyorsan felmérte a helyzetet. Sosem vonzotta magához a bajban lévő nőket, és sosem tartozott azok közé, akik sérült madarakat gyógyítgatnak. De mivel sokáig élt együtt a két húgával, mindig érezte, ha történt valami.

És valami egész biztosan történt ezzel a nővel, azon kívül, hogy az autója teljesen beragadt az árok sarába.

Azt akarta, hogy a másik biztonságban érezze magát, ezért felemelte a kezét.

– Apám sírjára esküszöm, hogy nem ártok magának. Nyugodtan beszállhat az autómba.

Amikor a nő nem mondott azonnal nemet, Chase még hozzátette:

– Csak segíteni akarok.

Akart is. Sokkal jobban, mint amennyire egy teljesen idegen esetében logikusnak tűnt volna. – Kérem – mondta. – Hadd segítsek!

A nő hosszú pillantással nézett rá, miközben a jégeső csapkodta az utat, és rájuk is bőven hullott. Chase azon kapta magát, hogy lélegzet-visszafojtva várja a döntést. Akármi lesz is, nem sokat számít.

Azonban valami különös oknál fogva, igenis számított.

* * *

Chloe Peterson még sosem érezte magát annyira pocsékul, ázottnak… és kétségbeesettnek. Az elmúlt órák során végig túllépte a megengedett sebességet, amíg az eső igazából meg nem eredt. A rendkívül csúszós úton ugyan lelassított, de a gumik régiek és kopottak voltak, és mire ez az eszébe jutott, a kocsi már szánkázott is le az útról.

Egyenesen bele egy sáros árokba.

Egyszerűbb – és bölcsebb – lett volna az autóban maradni, és kivárni a vihar végét, de nem bírt volna nyugodtan ülni. Mozgásra volt szüksége, különben megőrül a fejében cikázó gondolatoktól. Vállára vetette a kis hátizsákot, és kilépett az esőbe, pont akkor, amikor az jegessé vált.

A pici jégszemcsék szúrósak voltak, de ő örült a hidegnek és az eső csípésének. Végre valami másra gondolhatott, és nem csak arra, ami pár órával korábban történt. Szinte el sem akarta hinni.

Nem. Egyáltalán nem szabad túlságosan sokat töprengenie a történteken. Most arra kell koncentrálnia, hogyan kerülhet ki az esőből, és találhat valami száraz, biztonságos helyet reggelig. Bőven ráér reggel összerakni a képet, hogy miképp romolhatott el minden annyira, és olyan gyorsan.

Chloe nem tudta pontosan, hogy hol van, de remélte, valami város irányába megy.

A szőlőültetvények között vezető utak, amelyeken addig haladt, egész éjszaka teljesen kihaltak voltak, de alig indult el a kocsijától, máris egy autó fényét vette észre maga mögött.

Újra félelem hasított belé, ahogy egy drága autó állt meg az út szélén, és ettől megtorpant. Teljesen egyedül van a sötét, nedves mellékúton. Nem volt nála a mobiltelefonja, de még ha ott is van, a viharban bizonyára nem lett volna megfelelő térerő. Az a tény, hogy az autó drága, egyáltalán nem nyugtatta meg. A kocsiban ülőnek ezek szerint pénze van, és ettől csak fokozódott az idegessége. Az elmúlt hat hónapban nagyon is jól megtanulta, hogy a pénz hatalmat jelent. Hatalmat a hozzá hasonló nők fölött.

A férfi – igencsak megtermett férfi – akkor kiszállt az autójából, és felé indult, miközben arra kérte, hogy szálljon be.

Ki van zárva.

Az autós megpróbálta meggyőzni, hogy mellette biztonságban lesz. Csupa megnyugtató dolgot mondott, de neki már túl sok tapasztalata volt az ilyenfajta emberekkel, akik egyvalamit állítanak, de már teljesen mást tesznek.

– Nem ismerem magát – mondta a férfinak.

Akár baltás gyilkos is lehet. Neki viszont van lába, és elmehet keresni valami olyan helyet, ahol később majd megszárad.

Látta a csalódást a férfi arcán, és tudta, hogy az illető újra győzködni kezdi majd, amikor hirtelen gumik csikorgására figyeltek fel.

Mielőtt ráeszmélt volna, hogy mi történik, a férfi már átölelte. Ideje sem volt, hogy küzdjön ellene, és eszébe sem jutott, mert rájött, hogy egy gyorsan haladó motorkerékpár már közvetlenül mögöttük van.

Behunyta a szemét, és készült az ütésre, amikor a férfi könnyedén a karjába kapta, és beugrott vele az árokba, miközben végig magához szorította a testét.

Amikor kinyitotta a szemét, azt látta, hogy a motorkerékpár hátsó gumija megcsúszik, és pont azon a helyen nyeri vissza az egyensúlyát az aszfalton, ahol az előbb még ő volt. Szívműködése, amely szinte már megállt, újra hevessé vált, ahogy a motoros elviharzott.

Észrevette, hogy liheg, miközben oxigén áramlik a tüdejébe. Reszketett, a hidegtől is és az ijedtségtől is.

– Jól van?

Chloe felnézett a férfira, aki a saját testével védte őt, és amióta az kiszállt az autójából, a félelmen kívül először érzett valami mást is, mivel észrevette, hogy az illető mennyire jóképű.

Nem így van, ismerte be magának. A jóképű szó nem elég kifejező egy ilyen férfi leírására. Még a sötétben is látni lehetett, hogy szinte mindenki más elbújhatna mögötte. Bár a hideg esőben a haja vizes volt, a ruhája rátapadt, és számos sárfolt éktelenkedett az arcán, mégis eszméletlenül jól nézett ki.

Chloe teste meglepő hévvel reagált a látványra.

Vagy talán, gondolt bele hirtelen, a melegséget az válthatja ki, hogy még mindig magán érzi az erős karok szorítását.

A megnyugtató erő, és az a tény, hogy a férfi úgy vitte őt arrébb a túlságosan közel lévő motorkerékpár elől, hogy a saját biztonságára még csak nem is gondolt, már szinte arra késztette, hogy bízzon benne. Bármely más éjszakán ennyi talán elég is lett volna. De tényleg elég ennyi?

Most, hogy újra biztonságban voltak, Chloe megkísérelt felállni a csúszós sárban, és közben a gondolatait is megpróbálta rendbe szedni, hogy valami értelmes döntést hozhasson. Ő is sáros lett az árokban, ahová a karok védelmében leérkezett, és ahogy megpróbált kikapaszkodni, egyre piszkosabb lett.

– Várjon egy kicsit! – mondta a férfi halk, de megnyugtató hangon. – Majd segítek.

Felkapta, meglepő könnyedséggel átgázolt vele a sáron, és pár pillanattal később már le is tette az út szélén.

Addigra Chloe szeme már eléggé hozzászokott a sötéthez, és meglehetősen tisztán látta a férfi arcát, ahogy az megszólalt.

– Határozottan nem biztonságos most itt lenni. Egyikünk számára sem.

Teljesen őszintének tűnt, és egyáltalán nem olyannak, mint aki tervez valamit ellene.

A józan ész azt súgta neki, hogy ennek az idegennek igaza van, de még mindig bizalmatlan volt. Kifejezetten bizalmatlan.

De az adott pillanatban, esőben és sötétben egy olyan helyen, ahol senkit nem ismer, mi más választása lehetne?

Gondolatban felidézte, hogy az idegen miként védte őt, nemcsak azzal, hogy elrántotta a motorkerékpár elől, de a saját testével is, ahogy leértek az árokba.

– Rendben van, elmegyek magával – mondta Chloe végül.

Nagyon remélte, hogy nem bánja meg a döntést.