ROBIN MAXWELL

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

O, JULIET

New American Library

Copyright © Robin Maxwell, 2010

Fordította Bobory Dóra

Szerkesztette Mór Mariann

Hungarian translation © Bobory Dóra, 2010

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2010

Kiadta a Tericum Kiadó Kft.

1277 Budapest, Pf. 39

Felelős kiadó a Tericum Kiadó Kft. igazgatója

Layout és borító: Pavlov Anna és Karikás Márk

Korrektor: Kótai Kata

Elektronikus verzió: Takács Gábor

ISBN 978-615-5285-42-4

Maxnak

Szerelmem oly nagy, mint az óceán

S oly mély, adok neked belőle, lelkem

S több lesz nekem: mindkettő véghetetlen.

WILLIAM SHAKESPEARE: RÓMEÓ ÉS JÚLIA

(MÉSZÖLY DEZSŐ FORDÍTÁSA)

Első fejezet

Délutáni aranysugár a mézszín kövön,

erkélyem s szobám alatt maga az Éden köszönt.

Kövön és köszönt? Akadna jobb rím ennél? Talán. Mindig akadt jobb rím. Az érzetet azonban tökéletesen leírta. Ez az erkély és fallal övezett kert volt saját kis mennyországom. Akárcsak a szobám. Együtt tökéletes menedéket nyújtottak egy magamfajta firenzei lánynak.

Tizennyolc évesen már inkább egy házasságra és anyaságra érett nő voltam. Bizonyos dolgokban mégis kislánynak éreztem magam. A kert buja zöldjébe meredve feltört bennem az emlék, amikor három fivérem a fák és virágzó bokrok közt kacskaringózó ösvényen kergetnek engem, a kacagó gyermeket. A kert közepén álló bájos kis szökőkútból fröcskölik rám a vizet, mama pedig mosolyogva felpillant hímzéséből, és rájuk szól, hogy vigyázzanak a kishúgukra.

Az ösvényt mára benőtte a gaz, a szökőkút kiszáradt. Anyám és apám sorsára hagyták a kertet, amikor fiaik meghaltak. Mindig úgy hittem, hogy ezzel valamiképpen vezekelni akartak saját maguknak felrótt bűnökért. Olyan aljas bűnökért, amelyek miatt Isten elvette tőlük fiúgyermekeiket.

Az én szívem is összetört, amikor meghaltak. Bár olcsó vigasz volt, halálukkal megörököltem legidősebb bátyám szobáját, amely kecses, kertre néző erkélyével a legbájosabb hálószoba volt a házban. Miközben arról ábrándoztam, hogy egy nap majd megint a szökőkút bugyborékolását hallom és a gondozott ösvényeket járom, valami csodálatosat láttam meg a burjánzó növényzetben. Vadsága volt az, a vastag szőlőtövek, gyökerek és sűrű bozót alatt megbúvó titok. Ahogyan a madarak és apró állatok birtokukba vették, amióta sorsára maradt. A kert láttán szárnyra kapott a fantáziám és elszabadult a képzelőerőm. Nap mint nap az erkély korlátjánál állva fürkésztem titkait, és hagytam, hogy kis és nagy világok, egzotikus, távoli vidékek felé repítse képzeletemet.

A háromszor három méter széles erkély egyik fele a hálószoba ajtaja és az eredeti velencei üveggel fedett loggia előtt húzódott, a másik fele úgy nyúlt a kert fölé, akár egy hajó orra. Tágas, magas mennyezetű, kellemes szobámba egy faajtón keresztül juthattam. Volt egy másik ablakom is, amely a via della Colonnára nézett, akárcsak a házunk homlokzata. A bútorok éppen olyanok voltak, mint más jómódú kereskedők házában. Igaz, másoknak is volt szép baldachinos ágya, de tudtam, hogy az enyémen van a legszebb baldachin, mivel apám volt a város legkiválóbb selyemkereskedője.

Aztán ott voltak még az ágy körül és a falak mentén elhelyezett ládák, azokban tároltam minden ingóságomat. Volt egy különleges darabom is, egy magas, vörös lakkszekrény, amelyet papa Kínából hozott, ebben a ruhákat fel lehetett akasztani.

Minden bútorom közül a faasztalomat és a székemet szerettem legjobban. Egyszerűek voltak, mégis nagy becsben tartottam őket. Sok lánynak ékesen festett menyasszonyi ládáiban telt nagy öröme: ezek az évek során egyre nagyobbra duzzadtak a vásznaktól és babaruháktól, arany tálaktól és üvegtárgyaktól, amelyeket azért gyűjtögettek, hogy egy napon majd magukkal vigyék a férjük házába. Olyan is volt, aki az ágyát imádta, megpakolta kényelmes párnákkal és takarókkal, leeresztette az ágyfüggönyöket, hogy kényelmes menedékre leljen, mint állat a vackában.

Számomra viszont a világ közepe, maga a világmindenség, az asztalom volt. Mert ott olvastam és írtam. Én nem az ágyamban álmodtam, hanem ott. Szobám magánya, erkélyem és a fallal övezett kert ihletet adott, amely szabadon röpített a Szavak Birodalmába.

Drága szavak! Az olvasás volt az örömöm, az írás pedig – nem félek kimondani, még ha szentségtörésnek hangzik is – a hitem.

Ideje volt indulni Lucrezia báljára, de egy pillanatig még gyönyörködtem a kertben. A kellemes érzések, amelyeket a szép este és legkedvesebb barátnőm esküvője keltett, viaskodtak borongós gondolatokkal, hiszen házassága sajátom közeledtét is jelentette. Az pedig egyenlő volt kertem, erkélyem, szobám, asztalom elvesztésével. Férjem házába fogok költözni, és azzal saját bejáratú örömeimnek egyszer és mindenkorra vége szakad.

Gyermekként épp olyan voltam, mint a többi lány: jó, engedelmes és istenfélő. Mint minden ifjú hölgy, én is egy férjre és sok egészséges gyermekre vágytam. Ötéves koromban eljegyeztek apám legjobb barátjának fiával, de a láz őt is elragadta, akárcsak fivéreimet. A gyász megtöltötte mindkét család házát, így a házasságomról több szó nem esett. A dajka szobájából átvittek új szobámba, a hosszú emeleti folyosó végében, onnan néztem végig, miként vadul el a kert, ahol gyermekkorunkban testvéreimmel játszottunk.

Csak múlt évben, amikor papa szükségét látta, hogy az üzletben társuljon valakivel, aki betölti fia helyét a selyemüzemben, kerültek ismét elő a házasságkötésemet illető tervek. Ez az üzlettárs, Jacopo Strozzi, akinek családja a Mediciek után a második legvagyonosabb volt Firenzében, közölte, hogy fontolóra vesz feleségjelöltnek.

Jacopo. Már a gondolatától is megborzongtam. Találkozásaink apám házában minden szempontból kellemetlenek voltak. Keskeny ajkai és barázdált homloka fösvény lélekről árulkodtak. Sötét elefántcsontszínű fogai közül beszélgetés közben bűzös levegőt lehelt az arcomba, a hangja pedig… Istenem, az volt minden jellemzője közül a legvisszataszítóbb. Szavait magas orrhangon, affektálva, nyafogva ejtette ki, amit véleményem szerint a nemesség jelének hitt. Legszívesebben egy pofonnal hallgattattam volna el. Elhessegettem ezeket a gondolatokat, elbúcsúztam a kerttől, majd bementem a szobába.

Ez Lucrezia nagy napja volt, eljövendő menyegzőjének, két ember igazán ritka szerencsés egymásra találásának ünnepe. Piero de’Medicivel gyermekkoruk óta jegyesek voltak, kedvelték egymást, és amennyire az illendőség engedte egy fiú és lány között, baráti viszonyt ápoltak. Több mint halvány esély volt rá, hogy Lucrezia és Piero érdekházassága az évek során szerelemmé fog alakulni. Talán nem olyan szerelemmé, amilyenről jómagam titokban álmodoztam. Nem éppen egy Guinevere és Lancelot, sem egy Trisztán és Izolda, és nem is egy Dante és Beatrice. Mégis jó és erős, és tartós, amennyire a társadalmunk lehetővé tette.

Egy röpke pillanatra szemügyre vettem magam a tükörben – göndör hajam szépen befonva, a nyakamon mama ékszerei csillogtak, papa legfinomabb selyméből készített gyönyörű ruhám makulátlan –, majd elhagytam menedékemet.

Végigsétáltam a délután is sötétbe burkolózó hosszú folyosón, elhaladtam néhány ajtó előtt, amelyek mögött üres szobák sorakoztak, mintha családunkat gúnyolnák. Hajdan ezek voltak fivéreim szobái. A folyosó végén a lépcső mellett volt szüleim hálószobája.

Az ajtó nyitva állt. Kihallatszott mama ingerült hangja, amint éppen egy szolgát dorgált:

– Muszáj szétlocsolnod a vizet a padlón? Nézd meg, mit csináltál! Összefröcskölted a ruhámat!

Gyorsan továbbmentem. Nem volt kedvem mamával beszélni, amikor ilyen hangulatban volt. Megpillantottam szegény Violát, a fiatal szolgálólányt, aki sok vödörnyi forró vizet cipelt fel a lépcsőn úrnője fürdőjéhez. Éppen anyám báli ruhájának szoknyarészét vizsgálgatta aggodalmasan, amely egy szabóbábura volt felhúzva, és a vízfoltokat kereste, amiket állítólag ő okozott.

Lesiettem a lépcsőn, de félúton a földszint felé élénk beszélgetés hangjait hallottam kiszűrődni papa dolgozószobájából.

– De miért, Jacopo? Miért tett volna velem ilyet ez a család, hiszen a nevüket is alig ismerem? Elsüllyeszteni egy egész rakomány selymet…

– És megrongálták a gyárat is.

– Van rá bizonyítéka?

El kellett mennem a dolgozószoba nyitott ajtaja előtt, de nem akartam édesapámmal sem beszélni, aki szintén rossz hangulatban volt. Megálltam és vártam egy kicsit, hogy észrevétlenül továbbmehessek.

Jacopo Strozzi éles hangon felelt:

– Van bizonyíték. A Monticeccók egyelőre érthetetlen okokból a Capellettik esküdt ellenségei lettek. – Aztán a hangja hirtelen lágyabb lett. – És a maga ellensége most már az enyém is, Capello.

– Tehetünk valamit?

– Pont azt, amit a szabotőrökkel, azokkal az elvetemült bűnözőkkel általában tenni szokás. Vért ontunk, ha szükséges. Monticecco vért.

Óvatosan kilestem az ajtó mögül és láttam, hogy bajtársias tekintettel néznek egymás szemébe, aztán továbbsiettem. Egy pillanattal később kint voltam a bejárati ajtón, ahol már várt a családi hordszék. A négy hordozó felpattant, amikor észrevettek. Miközben egyikük besegített a hintóba, közöltem vele úti célomat, majd levendulaillatú kendőt szorítottam az orromhoz, hogy ne érezzem a nyári utcáról felcsapó enyhe bűzt, aztán elhelyezkedtem a párnázott kabinban. Elindultunk.

Nem volt nagy a távolság a házunk és a Bardi utca között, de arra éppen elegendő, hogy otthonunk sötéten kavargó indulatait kiszellőztethessem a fejemből, és felkészüljek az előttem álló kellemes estére.

Második fejezet

– Júlia Capelletti vagyok, Lucrezia Tornabuonihoz jöttem.

A Bardi palota ajtónállójának széles mosolya azt sugallta, hogy szívesen látott vendég vagyok a Mediciek kifinomult világában. Félreállt és intett, hogy lépjek be a halványzöld márvány előcsarnokba, majd karjával óvón hátraterelt, amikor egy szolga rohant el mellettünk, aki alig látott ki egy hatalmas, friss virágokkal teli váza mögül.

– Bocsásson meg, signorina. Még sosem volt ekkora izgalom ebben a házban. Elkísérem az úrnőhöz… az úrnőnkhöz – a zavart örömtől elcsuklott a hangja. – Leendő úrnőnkhöz.

Miközben az ajtónálló egy elegáns lépcsősorhoz vezetett, elhaladtunk egy csukott ajtó előtt kígyózó sor mellett. A sorban állók mindegyike ragyogóan volt felöltözve, fejüket hatalmas, tölcsér formájú, színpompás selyem-, szatén- és brokátturbánok ékesítették. A csoportot különösnek találtam, modoruk jóval visszafogottabb volt, mint divatos ruháik. Firenzei létükre – akik természetüknél fogva harsányan, lendületes kézmozdulatokkal beszéltek és nevettek, és minden pillanatban üzleten és nyereségen törték a fejüket – feltűnően diszkréten viselkedtek.

Alig vettek rólunk tudomást, mert amikor közelebb értünk, az ajtó kinyílt, és hirtelen mindenki arra figyelt. A sor élén álló férfi belépett az éppen távozó mellett, és így egy pillanatra beláttam a szobába. Elegáns dolgozószoba volt, amelyben több, könyvekkel és papírtekercsekkel megrakott polc sorakozott. Egy karosszékben kényelmesen hátradőlve Cosimo de’Medici ült fedetlen fővel, és kedvesen mosolygott. Kinyújtotta kezét az újonnan érkező firenzei felé – minden bizonnyal egy kérvényező volt –, aki letérdelt, hogy megcsókolja, és közben azt motyogta: – Don Cosimo. – Azzal az ajtó becsukódott a különös jelenet mögött.

– Júlia! – hallottam meg barátnőm hangját odafentről. Lucrezia a lépcső tetején állt háziköntösben, amelyet összefogott magán, és izgatottan integetett, hogy menjek fel hozzá.

Felfelé menet szembejött velem két csacsogó szobalány, egymás mögött lépkedve egy hosszú, összehajtott kárpitot vittek a vállukon, valamint egy libériás szolga, aki meggyújtatlan fáklyákat cipelt. Amint felértem a lépcső tetejére, Lucrezia megölelt. Éreztem otthonos, jázminolaj-illatát.

– Hadd nézzelek, barátnőm! – kiáltotta, és kinyújtott karral tartott el magától. De amíg engem nézett, én is szemügyre vehettem őt. Ő is tizennyolc éves volt, olyan, akár egy ritka virág, amely első alkalommal bontogatja szirmait, éppen eléri zsenge szépségének csúcspontját. Finom metszésű arccsontja, álla és orra volt, és telt ajkai. Dús, lenszőke haját aznap este rafináltan csavart fonatokba és lágyan göndörödő indákba rendezte. Csillogó zöld szeme elbűvölő volt.

– Mesésen nézel ki! Fordulj csak körbe – utasított és én engedelmeskedtem. – Ezt a ruhát még sosem láttam. Jól áll neked a halvány rózsaszín. És a nyaklánc! Hadd nézzem csak! Júlia, hiszen ez gyémánt és rubint! Mi a csuda jár az apád fejében?

– Ma este komoly benyomást kell tennem – feleltem fájdalmas sóhajjal.

Lucrezia kézen fogott és végighúzott az előcsarnokon egy hatalmas, boltozatos mennyezetű táncterem mellett. A bársonyból, arannyal átszőtt kárpitokból, gyertyatartóikban sorakozó meggyújtatlan vékony viaszgyertyákból, virágokból és zöld növény-girlandokból álló dekorációból ítélve az ünnepség nagy része ott zajlik majd. Megpillantottam Maestro Donatellót is, a város legkitűnőbb kézművesét, aki összevissza hadonászva irányította inasait. „Még több fáklyát!” – kiáltotta. „Húzd fel annak a függönynek a szegélyét!”

Valamivel odébb egy faragott ajtón át Lucrezia egy hálószobába vezetett, amely nagy volt ugyan, de közel sem volt olyan fényűzően berendezve, mint ahogy egy Medici hálótól vártam volna. Két szobalány éppen egy acél kádat ürített ki, vödörszámra zúdították le a használt fürdővizet az aknán. Még sosem láttam ilyesmit azelőtt.

A gazdagok így csatornáznak, futott át az agyamon.

Miután becsukta az ajtót, Lucrezia rám nézett.

– Tehát le akarsz nyűgözni valakit? A jegyesedet, ha nem tévedek.

– Jacopo Strozzi nem a jegyesem – tiltakoztam durcásan. – Legalábbis még nem az. Még alá se írta apámmal a társulási szerződéseket.

Körbenéztem. A hatalmas ágy, amelyen Lucrezia ruhája és két káprázatos tollas álarc hevert, hermelinnel szegett borszínű bársonybrokáttal volt lefüggönyözve. Elégedetten nyugtáztam, hogy papa textiljeit használták hozzá. A magas fejtámlát ugyan fantasztikus madarak díszítették és nagy faládák álltak az ágy körül, a falon mégsem voltak színes freskók, csak sötét, visszafogott színekkel festett, szakaszosan ismétlődő minták. A szobában csupán egy párnázott szék volt, egy egyszerű íróasztal, és egy kis oltár a Szűzanyának.

– Ez a hitvesi hálószoba? – kérdeztem.

– Csak Mona Contessináé, nem Don Cosimóé.

Meglepődtem. Nem hallottam még külön hálószobában alvó házastársakról. Kissé illetlenül körbekémleltem a szobában. – Nincsenek könyvek – jegyeztem meg. – Leendő anyósod nem olvas?

– A férje nem várja el tőle. Ebből a szempontból régimódiak. Gyere, segíts!

Az ágyról felvettük a hosszú ujjú fehér selyemruhát, amelyet gránátalma- és bokréta-hímzés díszített. Lucrezia levetette köntösét, felfedve bájosan nőies alakját: apró melleit, keskeny derekát, és nőiesen ívelt csípőjét. A szobalányok kuncogva vitték ki a kádat a szobából, és végre kettesben maradtunk. Lucrezia felemelte a karját, én pedig óvatosan, nehogy szétziláljam hajfürtjeit és fonatait, felsegítettem rá a ruhát.

– Találkoztál ma már Pieróval? – kérdeztem.

– Nem. Apósom meggyőződése, hogy balszerencsét hozna.

– Ez az eljegyzési bálod, nem az esküvőd napja – jegyeztem meg.

– Don Cosimo elkészíttette a horoszkópomat.

– Onnan szedte ezt a babonaságot?

– Igen, de az is benne volt, hogy különleges élet áll előttem.

– Medici lesz belőled, Lucrezia. Nem kell ahhoz asztrológus, hogy az ember fényes jövőt jósoljon neked. – Felvettem az ágyról az arany csillagokkal szegett sárga selyembrokát guarnaccát. Súlya miatt a ruha esetlen volt, a fűzőrész és az ujjak ernyedten lógtak a szoknyára. – Emeld fel a karodat – utasítottam és fentről ráejtettem a ruhadarabot. – Min merengsz? Máshol járnak a gondolataid.

– Az járt a fejemben, hogy szívesebben mennék Don Cosimóhoz feleségül.

Horkantva felnevettem, miközben könnyedén szorosabbra húztam a fűzőt Lucrezia darázsderekán. – És még te nevezel engem nagyszájúnak – jegyeztem meg.

– Igazi úriember. Udvarias. Gyengéd. És nagyszerű tudós.

Lucreziának igaza volt. Öt évvel korábban Cosimo egymaga egész Firenzét lázba hozta a rinascimentóval, az ókor újjászületésével. Attól kezdve mindenki, aki a Medici párt tagjai közé sorolta magát, fiát a klasszikus tudományok elsajátítására ösztönözte.

Cosimónak nem kellett sokáig győzködnie Lucrezia Tornabuoni apját, hogy utódja tizenhárom éves menyasszonya mellé fogadjon magántanárt görög és latin nyelvből, sőt matematikából is. Azt szeretné, ha igazán kiváló nemes hölgy válna belőle, mondta. És bár a lányok efféle taníttatása addig nem volt bevett szokás, Lucrezia azt kérte – és nagyon szívhez szólóan tette –, hadd részesüljön legkedvesebb barátnője, Júlia Cappelletti is ugyanebből a neveltetésből.

– Neki van a legnagyszerűbb könyvtára a dolgozószobában – mondta.

– Egy pillanatra láttam, amikor bejöttem.

– Az ő gyűjteményében van néhány a létező legritkább görög kódexek közül is.

– Az a te szeszélyed – jegyeztem meg. Lucrezia úgy kapott rá az ókori nyelv ízére, mint madár a repülésre, tobzódott mítoszaiban, istenei és istennői sokaságában. Csak a tanára és én tudtuk, mennyire odavolt mindezért. Szülei abban a hitben éltek, hogy továbbra is odaadó és igaz keresztény. Pogány hajlamai megdöbbentették volna őket.

Áthúztam a selyem alsóruhát a guarnacca hasított vállain és ujjain, és szépen eligazítottam.

– Van abban a könyvtárban valami, amitől a te szíved is kalapálni kezdene – mondta csúfondárosan Lucrezia.

– És mi volna az? – kérdeztem alig leplezett kétkedéssel. Élveztem a tanulást, de a görög nyelvet megerőltetőnek találtam. Sokkal jobban szerettem az olaszt.

– A Vita Nuova egy kézirata… Dante korából.

Karjaim ernyedten zuhantak magam mellé. Lucrezia pontosan tudta, milyen hatást fognak kiváltani belőlem a szavai. Számomra a költő Dante Alighieri olyan volt, akár egy isten, a Vita Nuova pedig – fiatalkori szerelmének története Beatrice iránt – álmodozásaim állandó tárgya.

Lucrezia, akár egy macska, mosolyogva fordult felém. – Ha majd én leszek ennek a háznak az úrnője, beviszlek, hogy megnézhesd. Fölé görnyedhetsz. Zokoghatsz fölötte. A hatása alá kerülhetsz.

Megöleltem és megcsókoltam illatos arcát. – Köszönöm! – suttogtam szenvedélyesen. – Köszönöm. – Abban, ahogy visszaölelt, éreztem Lucreziának az adakozás egyszerű csodája felett érzett örömét. Sokat tanulhattam még a hölgy nagyvonalú természetéből.

Igyekeztem visszanyerni higgadtságomat. – Hamarosan megérkeznek a vendégek. Fel kellene tennünk az ékszereidet.

– Ma este nem viselek ékszert – tiltakozott.

– Miért nem? – kérdeztem.

– Mert egy kiváló, mégis alapvetően visszafogott családba megyek férjhez. Szeretném jelezni feléjük, hogy ebben velük tartok. – Észrevette csalódottságomat. – Viszont még nem döntöttem el, hogy milyen cipőt vegyek fel. – Lucrezia leült az ágyra és kinyitott egy ládát, amelyben legalább fél tucat különféle színű, formájú és sarkú cipő volt. Felém nyújtotta az egyik lábát és én felhúztam rá egy magas talpú darabot, amelynek felsőrésze aranyszínű bársonyból készült.

– Egyszerűen nemet mondok Jacopo házassági ajánlatára – mondtam szilárd elhatározással.

– És mit csinálsz az életed hátralevő részében? Bevonulsz egy zárdába, egy olyan reménytelenül romantikus lélek, mint te? – Lucreziát nem nagyon rázta meg a dolog, tudta jól, hogy a levegőbe beszélek.

Mindketten tudtuk, mint az egyszeregyet, hogy egy nőnek azt kell tennie, ami a szülei, a férje, a gyermekei és az egyháza számára a legjobb. „Saját vágyak” – nos, egyetlen általam ismert nő sem engedhette meg magának a luxust, hogy akár egyetlen pillanatot is efféle ördögi tűnődésekre pocsékoljon. Lucrezia forgatta lábfejét. – Ennek túl nagy a sarka. Olyan magas lennék benne, mint Piero.

Azután egy halványsárga, puha, lapos papucsot választottam, amelynek orra törökösen felkunkorodott és jól illett a ruhájához.

– Talán Cortonai Szent Margit útját követem, és ifjúságomat paráználkodással töltöm – mondtam.

– Gondolom, téged azért nem fog „megérinteni a kegyelem”, ahogy őt, hogy aztán hátralevő életed a hálószobádban töltsd bűneid felett siránkozva.

– Hát nem!

A másik sárga papucsot is Lucrezia lábára húztam.

– Ez tetszik – mondta.

– Utálom Jacopo Strozzit – jelentettem ki, bár tudtam, hogy nyafogásom néha a nevetségesség határait súrolta.

– Inkább ahhoz kell majd lelkierő, hogy az anyósodat elviseld – felelte Lucrezia.

Erre a gondolatra hangosan felszisszentem. Allessandra Strozzi híresen nyers volt, és egész Firenzében konok házasságszerző hírében állt. Senki sem lehetett elég jó a fiaihoz.

– Különben is alig ismered Jacopo Strozzit – tette hozzá. – Biztos vagyok benne, hogy idővel megszereted, mint ahogyan én is Pierót.

– Mintha azt mondtad volna, hogy máris szereted.

– Igen, így van. – Hirtelen a gondolataiba merült. – De ő annyira…

– Micsoda?

– Beteges. Még csak huszonöt éves, de máris „Köszvényes Pierónak” hívják.

– A legfontosabb szervében biztosan nincs köszvény.

– Júlia!

Felvettem egy pár bíborszínű cipőt, amely passzolt a Lucrezia camiciáját díszítő gránátalmákhoz, de amikor lehajoltam, hogy a lábára húzzam, megfogta a kezem. – Júlia – ismételte, ezúttal kérlelő hangon.

Egyszerre elment a kedvem a viccelődéstől. – Apám azt mondta, „Ha megszakad a szíved, akkor is hozzámész ehhez az emberhez”. – Gombóc volt a torkomban. – De azt hiszem, ilyen az élet. Legalább egyszer és mindenkorra vége lesz annak, hogy apám nyaggat és anyám unokákat követel.

– Csak azt ne mondd, hogy nem akarsz gyerekeket.

– Hát persze, hogy akarok gyerekeket – feleltem –, és remélem, túlélem a vajúdást is.

– Még csak az kéne, hogy belehalj a szülésbe! Ugyan már! Olyan erős vagy, mint Don Cosimo öszvére… és kétszer olyan makacs. És éppen ezért van értelme a házasságnak. Együtt leszünk matrónák – a firenzei társaság úrnői. – Felvette az ágyról a két tollas álarcot, majd az egyiket a kezembe adta.

– Finom eleganciával és stílusosan fogunk uralkodni – mondta, és játékosan az arca elé emelte a sólyom-maszkot. – Népes és csodálatos családokat fogunk nevelni. A mi báljaink lesznek a legfényesebbek, az ispotályok, árvaházak és művészek iránti támogatásunk pedig legendás. Saját szobánk lesz. Te írogatod majd a verseidet.

Elmosolyodtam. – Titokban – mondtam, és felvettem a saját maszkomat. – Szerintem Jacopo megtiltaná nekem, hogy írjak. – Lucrezia kezébe adtam egy kis tükröt, és szembenézett tollas arcmásával.

– Jó, ha van néhány titkod a férjed előtt. Nekem majd mindig felolvashatod a verseidet.

Elérzékenyültem, féltem, hogy feltörnek belőlem a könnyek. – Ilyen barátja senkinek sincs a világon.

Levettünk az álarcunkat, majd egymásra néztünk.

– Tévedsz – mondta Lucrezia. – Mert nekem van.

– A piros legyen vagy a sárga? – kérdeztem gyorsan, nehogy az érzelmek eluralkodjanak rajtunk ezen az ünnepi estén.

Hangosan szipogva így szólt: – Hadd nézzem csak még egyszer a magas sarkú aranyszínű cipőt. Úgy vélem, Piero de’Medicinek olyan feleségre van szüksége, aki pont akkora, mint ő.