Sabine Ebert

A BÁBA DÖNTÉSE

A mű eredeti címe

Die Entscheidung der Hebamme

Copyright © 2008 by Droemersche Verlagsanstalt

Th. Knaur Nachf. GmbH & Co. KG, Munich, Germany

www.sabine-ebert.de

A kötet az AVA International GmbH (www.ava-international.de) közreműködésével jelent meg.

Hungarian translation © dr. Réti Emese

© General Press Kiadó

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

DR. RÉTI EMESE

Szerkesztette

FÖLDES ZSUZSANNA

A borítótervet

KISS GERGELY

készítette

ISBN 978 963 643 628 5

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9–11. fszt. 2.

Telefon: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Kiadói munkaszám E3830-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

elolSzereplőkhatul

A regény fontosabb szereplőinek felsorolása. A történelmi személyeket *-gal jelöljük.

Christiansdorf lakosai

Christian, a meisseni őrgróf, Otto von Wettin szolgálatában álló lovag *

Marthe, fiatal bába és a gyógynövények szakértője, Christian felesége

A gyermekeik, Thomas, Clara és Daniel, valamint Marthe mostohalányai, Johanna és Marie

Lukas, Christian szolgálatában álló lovag és egyben legjobb barátja

Adela, a felesége

David és Georg, Christian és Lukas apródja

Jonas, kovács és a felesége, Emma

Johann és Guntram, a kovács legidősebb fiai

Karl, kovács, Marthe mostohafia

Agnes, Karl felesége

Mechthild, Christian szakácsnője

Hilbert, Christian káplánja

Kuno és Bertram, őrök Christian szolgálatában

Reinhard, Christian szolgálatában álló lovag

Sebastian, a falu papja

Griseldis, Sebastian házvezetőnője

Walther, az őrség parancsnoka

Hermann, bányamester

Wibald, pénzverőmester

Josef, kelmekereskedő és a falu bírája

Anselm, szabómester

Hans és Friedrich, egykor hallei sószállítók

Peter és a testvére, Anna, árva gyerekek

Christian, lovász, az első gyermek, aki Christiansdorfban született

Bertha, az édesanyja

Tilda, bordélytulajdonos

Lisbeth, szajha

Raina, cseléd

Meissen

Otto von Wettin, Meissen őrgrófja*

Hedwig *, a felesége

Albrecht * és Dietrich *, az őrgróf fiai

Sophia * és Adela *, az őrgróf lányai

Martin *, Meissen püspöke

Susanne, Hedwig cselédje

Ekkehart, Otto testőrségének parancsnoka

Cäcilia, a felesége

Rutger, apród, Christian legyőzött halálos ellenségének a fia

Friedmar, tekintélyes, idősebb lovag

Főnemesség és papság

Staufen Barbarossa Frigyes császár *

Burgundiai Beatrix *, Frigyes felesége

Oroszlán Henrik *, Szászország és Bajorország hercege

Matild *, Henrik felesége

Dietrich von Landsberg *, Ostmark őrgrófja, Otto őrgróf testvére

Dedo von Groitzsch gróf *, Otto őrgróf testvére

Wichmann von Seeburg *, Magdeburg érseke

Philipp von Heinsberg *, Köln érseke

Kegyes Lajos *, Türingia tartománygrófja

Otto, Brandenburg őrgrófja *, Siegfried, Brandenburg püspöke * és Bernhard von Aschersleben *, Medve Albert * fiai és Hedwig * fivérei

Bernhard von Lippe *, Oroszlán Henrik vazallusa, Haldensleben városának és várának ura

Peter *, Marienzell kolostorának apátja

További személyek

Raimund, lovag Otto szolgálatában, Christian barátja

Elisabeth, a felesége

Giselbert és Elmar, lovagok Otto szolgálatában, Christian ellenségei

Hartmut, Albrecht testőrségének parancsnoka

Ludmillus, zenész

Jakob, lovag, Lukas öccse

Gerolf, magdeburgi lovag Wichmann érsek hadseregében

Roland von Maienau, Goslar egyik védője

Hoyer von Falkenstein, lovag a kölni érsek szolgálatában

Waltrud, egy bányász özvegye Goslarból

Grete, markotányosnő

elolPrológushatul

Minden bátorságukat összeszedték, és elmondhatatlan küszködések közepette útra keltek, hogy idegen földön új, jobb életet teremtsenek maguknak. Így lettek a szolgákból szabad parasztok.

Az embereknek azonban sok boldog és nehéz időszakot kellett átélniük, amíg szabad parasztból polgárrá válhattak.

ELSŐ RÉSZ
Felkészülés a háborúra

elolUdvari tanács Magdeburgban, 1179. júniushatul

– Felséges uram! – Dietrich von Landsberg, Ostmark őrgrófja mély hódolattal hajtott térdet a keresztény világ leghatalmasabb uralkodójának.

– Álljon fel, hűséges hercegem és barátom.

A számtalan gyertya meleg fénnyel vonta be a császári pár lakosztályát, csak úgy ragyogott a temérdek aranyhímzés. A termet fűszeres keleti illat lengte be.

Miután egy apród felszolgálta a bort, Frigyes császár intésére mindenki elhagyta a termet. Csupán Beatrix császárné maradt a két férfival. Gyöngyökkel és drágakövekkel ékesített, bíborszínű ruhában ült férje oldalán. Tűnődve nézett a karcsú, sötét hajú őrgrófra, aki ugyan nem tartozott a császár legbizalmasabb köreihez, de gyakran tartózkodott az udvarban, elkísérte az uralkodót itáliai hadjárataira, és többször teljesített diplomáciai szolgálatot. Dietrich most is valami hasonlóra számított, ám a császári párnak ezúttal a katonára, a félelmetes hírben álló kardforgatóra volt szüksége.

– Kéréssel fordulok őrgróf uramhoz – kezdte a császár némi hallgatás után, szándékosan nem használva a megszokott királyi többes beszédmódot.

Dietrich csodálkozva pillantott fel.

– Felségednek semmit sem kell kérnie. Csak mondja meg, mit parancsol, és én megteszek mindent, ami hatalmamban áll – felelte.

Közelről jól látszott, hogy Frigyes vörösesszőke hajába és szakállába, amiért a lombardok a „Rőtszakállú” névvel illették, már sok ősz tincs vegyült. Dietrich számítása szerint a császár mintegy ötvenhét esztendős lehetett, és az utóbbi két és fél év keserű történései elég okot adtak az ősz szálak elszaporodására. Először kenyértörésre került a sor leghűségesebbnek hitt vazallusával és barátjával, Oroszlán Henrikkel, majd a Milánónál elszenvedett csúfos kudarc, végül az előbbiek egyenes következményeként kénytelen volt térdet hajtani Sándor pápa előtt, akire majdnem húsz évig ellenségeként tekintett. Az egyházfő a végsőkig kiélvezte Frigyes vereségét, és Velencében a Szent Márk-katedrális előtt olyan sokáig térdeltette maga előtt, hogy Dietrich von Landsberg az összegyűlt tömeg füle hallatára feddő hangon felkiáltott.

Az őrgróf azon töprengett, vajon mi érintette legmélyebben a császárt, és ezúttal mit tartogat a számára. Árulás vagy háború fenyeget? Mindenki érezte az udvarban, hogy hamarosan rendkívüli dolgok történnek.

– Tudom, hogy számíthatok a hűbéri esküjére, de most fontosabb, hogy a feladatot önként vállalja – szólalt meg az uralkodó, majd újabb szünetet tartott, nagyokat kortyolva az aranykupájából.

Dietrich türelmesen várt, hiszen nem illett a császárt bármi módon sürgetni. Lopva a császárnéra pillantott, akit finom virágillat lengett körül, és fenséges mosollyal nézett rá.

Még mindig szép, gondolta a férfi. Burgundiai Beatrix több mint húsz éve, egészen fiatalon ment hozzá Frigyeshez. Vajon hogyan tudja még mindig magához kötni a férjét? Dietrich egy pillanatra elképzelte a császári párt a hálószobában, de gyorsan elűzte ezeket a tiszteletlen gondolatokat.

Beatrix nemcsak szép volt, hanem okos is. Mindig a férje mellett állt, mostani szorongató gondjai közepette is bizonyította éleslátását, ráadásul Ostmark őrgrófját is titkos szövetségesévé tette. Két és fél évvel korábban Dietrich és még néhány hűséges vazallus segítségével elterjesztette a hírt, miszerint a császár térden állva kérte Oroszlán Henriket, Szászország és Bajorország hercegét, hogy támogassa őt az itáliai hadjáratban.

Ebből egy szó sem volt igaz, leszámítva a tényt, hogy Oroszlán Henrik megtagadta a hadjáratban való részvételt. Sőt minden határt átlépett, amikor az esetleges támogatás fejében a gazdag ezüstvárost, Goslart kérte. A császár szembefordult a herceggel, akit addig a pillanatig valamennyi ellenségével szemben megvédett. Dietrich Barbarossa Frigyes oldalán harcolt a legnanói csatában, ahol a császár Henrik csapatai nélkül csúfos vereséget szenvedett. Ezalatt Oroszlán Henrik ellenségei fegyvert fogtak ellene, de a császártól immár nem remélhetett védelmet. Beatrix jól kitervelt cselvetésével megakadályozta, hogy Frigyes kibéküljön a herceggel.

A császár hivatalosan soha nem erősítette meg a híresztelést, de nem is cáfolta. Beatrix finom érzékkel mindig gondoskodott róla, hogy férje jelenlétében soha ne kerüljön szóba a dolog, így Frigyes nem kényszerült színvallásra.

A császárné fejében valószínűleg hasonló gondolatok járhattak, mert halvány mosollyal pillantott az őrgrófra. Dietrich lelki szemei előtt viszont két mezítelen test tiltott képe sejlett fel.

Szerelme bizonyára a közelben van, ezért kalandoznak el a gondolatai. A tudat, hogy hamarosan ismét a karjába zárhatja, túlságosan is lefoglalta. Csak az udvar forgatagában találkozhatott titokban az elérhetetlen asszonnyal, aki nem volt más, mint tulajdon bátyja hitvese. A császár hangja hirtelen visszazökkentette a valóságba.

– Mint tudja, Henrik herceg már kétszer nem jelent meg az udvari tanácson, mert úgy véli, a fejedelmek bírósága nem ítélkezhet felette.

Dietrich némi csodálkozással bólintott. Az udvari tanácsokon már jó ideje ez volt a legfontosabb beszédtéma.

A szász főurak, köztük Dietrich és fivérei, Otto von Wettin meisseni őrgróf, Dedo von Groitzsch és Friedrich von Brehna évek óta harcoltak Szászország és Bajorország hercege ellen, aki királyként viselkedett, és kénye-kedve szerint szerzett meg mindent, amit akart. A császár mindenkor védelmébe vette, egészen a Chiavennában bekövetkezett szakításig. Barbarossa Frigyes azóta próbálta perbe fogni, ám Oroszlán Henrik angolnaként csúszott ki a keze közül. Nehéz volt a nyomára bukkanni, kivéve ha…

– Megbízható értesülés szerint Henrik nem messze innen, haldenslebeni várában tartózkodik, és azon tépelődik, hogy idejöjjön-e, vagy sem. Meg akarom akadályozni, hogy a mostani és a következő udvari tanácson megjelenjen. – A császár ezzel kimondta azt, amire Dietrich csupán gondolt.

Ha valaki háromszor nem tesz eleget a császári felszólításnak, kiközösítik. Így Oroszlán Henrik elvesztené minden hatalmát. Igaz, ezzel ő is pontosan tisztában van, és valószínűleg háromig is el tud számolni, gondolta Dietrich némi gúnnyal.

– Hogyan kívánja ezt elérni felséged? – kérdezte az őrgróf alig érezhető aggodalommal a hangjában.

Egy császári megbízást természetesen nem utasíthatott vissza, akkor sem, ha elvben engedélyt kapott rá. Orgyilkosnak nemigen tartotta alkalmasnak magát, ráadásul efféle feladatra egy őrgrófnál megfelelőbb embert is találhatott az uralkodó. Abban sem volt biztos, hogy Frigyes ilyen eszközhöz folyamodna. Ugyan nem lenne szokatlan módszer, és a császár számtalanszor bizonyította, hogy kíméletlenül elbánik az ellenségeivel. De vajon megöletné az unokatestvérét és egykori barátját?

– Szükségem van egy tekintélyes hercegre, akinek a kihívását Henrik nem utasíthatja vissza, de aki olyan kardforgató hírében áll, hogy az „Oroszlán” inkább távol marad, mintsem hogy kiálljon ellene – kezdte Frigyes a mondandóját. – Kegyelmedre gondoltam, hiszen láttam Legnanónál harcolni. Hívja ki istenítéletre itt és most. Ez majd eltántorítja attól, hogy ha késve is, de megjelenjen. A párbaj lebonyolítását a következő udvari tanács idejére, Kaynába tűzöm ki.

Dietrich őrgróf egy pillanatig tágra nyílt szemmel bámult, de nem félelmében, hanem meglepetésében. Micsoda agyafúrt ötlet! – gondolta. Ismét térdre ereszkedett.

– Számíthat rám felséged.

A császár újfent intett, hogy álljon fel.

– A fejedelmeim közül senki sem bánik olyan ügyesen a karddal, mint kegyelmed. Ráadásul Henrik egy fejjel alacsonyabb is, semmi esélye nem lenne a párbajban. Ezenkívül Isten őrgróf uram mellett áll, ahogy én is. A herceg nem fog eljönni, így kiközösíthetjük.

Az „Oroszlán” megkockáztatná, hogy nem jelenik meg harmadszor sem az udvari tanácson? – töprengett Dietrich. Másfelől az istenítéletet nem úszhatná meg néhány karcolással. Aki alulmarad a párbajban, bűnösnek bizonyul, és ott helyben kivégzik.

– Vádolja meg felségárulással. Indokolja azzal, hogy az őrgrófsága határán folyamatosan viszályt szít. Ez hihetővé teszi a kihívást, és eléggé súlyos vád ahhoz, hogy ne utasíthassa vissza a párbajt – javasolta az uralkodó.

– Ahogy felséged parancsolja. Holnap előterjesztem az udvari tanácson – felelte Dietrich.

– Biztosra vettem, hogy számíthatok kegyelmedre. – A császár elégedetten hátradőlt. – Nem marad el a jutalma sem. Tudom, milyen szörnyű veszteség érte néhány évvel ezelőtt – tette hozzá, miközben jól látta, mennyire elkomorul Dietrich arca. Egyetlen törvényes fia közvetlenül a lovaggá ütése után odaveszett a lovagi tornán provokált párbajban. Így az őrgróf halálával kihal a család ezen ága.

Ostmark őrgrófja igyekezett elnyomni a lelkében felsejlő képet, de hiába. Mindig maga előtt látta vérbe fagyva földön fekvő fiát. Megköszörülte a torkát, mert attól félt, hogy nem bír megszólalni, ha a császár netán választ vár tőle.

Frigyes azonban folytatta.

– Szavamat adom, hogy a halála után Ostmark a Wettin-ház kezében marad.

Dietrich mélyen meghajolt, végül pillanatnyi csendet követően elgondolkodva megszólalt.

– Egyszer egy fiatal látnok asszony azt mondta, hogy ilyen párbaj vár rám.

A császár érdeklődve nézett rá, és kissé előrehajolt. Beatrix alig leplezett izgatottsággal megfogta férje karját.

– Azt is megjósolta, hogyan végződik a párbaj?

– Nem – Dietrich felidézte a Marthéval folytatott beszélgetést. – Talán mert a harcra nem kerül sor.

Erre inkább nem hagyatkozom, ahogy a szerencsémre sem, gondolta a férfi. Christianra van szükségem. Jobb ellenfelet nem találhatok a gyakorláshoz.

Mintha a császár olvasott volna a gondolataiban, mielőtt elbocsátotta, megbízta még egy feladattal.

– Egy nem vérre menő párviadalban mutassa meg még ma a kardforgató tudományát. Bizonyára könnyen talál megfelelő ellenfelet és indokot. Elég néző lesz jelen, hogy Szászország és Bajorország hercege tudomást szerezzen az eseményről.

Dietrichet nem lepték meg e szavak. Elég időt töltött az udvarban, hogy tudja, itt semmit sem bíznak a véletlenre. Némán meghajolt, és a császári pár engedélyével elhagyta a termet.

Dietrich úgy érezte, kíváncsi tekintetek kísérik, miközben elhagyta Wichmann magdeburgi érsek pompás rezidenciáját, ami otthont adott az udvari tanácsnak és egyben a császári párnak. Abban nem volt semmi szokatlan, hogy a császár bizalmas beszélgetést folytat valakivel, de ezúttal mintha nemcsak az udvaroncok várták volna, hogy hamarosan valami rendkívüli történik, hanem a szolgák is. Néhányan, akik tiszteletteljesen meghajoltak Ostmark őrgrófja előtt, azonnal pusmogni kezdtek, amint elhaladtak mellette.

Gyors léptekkel átment a palota udvarán, kereste a lovagot, akivel megvívhatná a tiszteletet kivívó párbajt. Az apródoknál talált rá, akiket a meisseni várhegyen képeztek ki, és akik most elkísérték Otto őrgrófot az udvari tanácsra.

A tizennégy és húsz év közötti ifjak megbabonázva bámulták Christian von Christiansdorfot, aki egy fiatal, szőke lovag segítségével éppen azt mutatta meg, hogyan terelhetik el villámgyors mozdulattal az ellenség kardját, majd mérhetnek halálos csapást a nyakára.

Dietrichnek ismét komor emlékek jutottak eszébe. Christian öt évvel korábban egy hasonló fogással ölte meg istenítélet során halálos ellenségét, a nála magasabb és erősebb Randolfot. Ő volt az, aki az őrgróf fiát provokálta, hogy a sikeres csoportos lovagi küzdelem után álljon ki párviadalra egy legyőzhetetlennek tartott ellenféllel. A meisseni őrgróf csak ezután fordult szembe leghűségesebbnek tartott vazallusával, és engedte meg Christiannak, hogy kihívja párbajra. Randolf korábban számtalan rémtettet követett el ellene és a faluja ellen is. A meisseni várhegyen azóta legendássá vált harcban Christian mindössze két csapással végzett az óriással.

Ahogy Dietrich a szürkületben közeledett a csoporthoz, látta, hogy az apródok a látottak nyomán egymást oldalba lökve lelkes megjegyzéseket tesznek.

– Georg és Herwig következik! – kiáltotta Christian.

Két ifjú lépett elő a sorból. Christian és Lukas, akivel a manővert bemutatta, ebben a pillanatban vette észre a közeledő főurat.

– Üdvözöljétek uratok, Otto őrgróf testvérét, Dietrich von Landsberg őrgrófot – parancsolta Lukas az apródoknak, akik azonnal engedelmeskedtek.

Dietrich viszonozta az üdvözlést, és közben azon tűnődött, mennyire különbözik egymástól a két lovag. Ennek ellenére és a tíz esztendő korkülönbség dacára a legjobb barátok voltak.

A harmincas évei közepén járó, markáns arcú Christian rövid, sötét szakállat viselt. Valamiféle komorság lengte körül, amit előszeretettel hordott sötét ruházata és éjfekete lova még jobban kihangsúlyozott. Titokban ezért nevezték „fekete lovasnak”. Egykori apródja, Lukas majdnem olyan jártas volt a fegyverforgatásban, mint a mestere. Az ifjú azonban szívesen tréfálkozott, ráadásul kék szemével és szőke fürtjeivel sok epekedő fiatal lány tekintetét vonzotta magára.

Mindketten udvariasan meghajoltak Ostmark őrgrófja előtt.

– Kegyelmed az egyetlen várnagy, aki a kinevezése után nem hízott el, és nem rest személyesen oktatni az apródokat – tréfálkozott a sötét hajú lovaggal a főúr. Megengedhette magának ezt a bizalmas hangot, hiszen évek óta ismerték egymást, és sok mindenen mentek keresztül. Gyakorta igyekeztek elsimítani bátyja, Otto rossz döntéseinek káros következményeit, amiben a meisseni őrgrófné, Hedwig is számtalanszor segített nekik titokban.

– Talán a kettő összefügg – felelte Christian ritkán látható mosollyal az arcán. – Legalábbis a hitvesem ezt mondaná.

– Itt van a közelben? Szívesen üdvözölném.

Christian körülnézett, és hamarosan meglátta a feleségét néhány nő és egy tucat gyermek társaságában. Éppen Hedwig legkisebb lányát vigasztalta, aki láthatóan elesett, és szívszaggatóan sírt. Marthe az ölébe vette Adelát, a kezét felhorzsolt térdére tette, és megnyugtatóan beszélt hozzá.

Christian remélte, hogy az ötéves kislánynak nem tűnik fel, hogy az érintés hatására csökken a fájdalma. Mindig bízott benne, hogy Marthe tudja, mikor alkalmazhatja különleges képességeit, és mikor nem. Néha azonban az asszony együttérzésből kockázatot is hajlandó volt vállalni. Nagyon örült hát, hogy most magához szólíthatja.

Intett az egyik apródnak.

– Kérd meg Marthe úrhölgyet, hogy jöjjön ide.

Az ifjú meghajolt, és elrohant.

Eközben Dietrich a lovag vállára tette a kezét.

– Megkértek, hogy mutassam meg a kardforgató tudományomat egy nem vérre menő viadalban. Nem ismerek kegyelmednél alkalmasabb ellenfelet. Kérem, tiszteljen meg azzal, hogy megvív velem.

– Természetesen. Enyém a megtiszteltetés.

Dietrich felnevetett.

– Remélem, nem hagyja, hogy elkényelmesedettnek tűnjek.

Karcsú, törékeny fiatalasszony közeledett feléjük. Gesztenyebarna haját elegáns fátyol fedte. Mély meghajlással üdvözölte az őrgrófot.

– Kérem, álljon fel, Marthe úrhölgy. Ahányszor találkozunk, kegyed egyre szebb.

– Talán csak azért, mert egyre szebb ruhákat viselek – válaszolta az asszonyka kissé zavartan. Nem tartotta szépnek magát, és az udvari bókokat még tíz esztendő után sem tudta megszokni. Ebben bizonyára nagy szerepe volt a származásának. Az éhezők nem laktak jól szavakkal, bármennyire szépen csengtek is.

Dietrich ugyanakkor meglátta a szemében felcsillanó fényt, és elmosolyodott. Kevés nő akadt, akit olyan nagyra becsült, mint ezt a bátor és okos teremtést. Azon kevesek közé tartozott, akik tudtak Christian feleségének látnoki képességéről. Egy adottság, amit jobb, ha titokban tart, ha nem akart ismét az inkvizíció elé állni, hogy ott visszaeső bűnösként máglyahalálra ítéljék.

Ostmark őrgrófja tíz évvel korábban találkozott Marthéval, a nincstelen bábával és gyógyítóval. Nem sokkal korábban özvegyült meg, kiszabadulva boldogtalan kényszerházasságából. Elmenekült a falujából, ahol boszorkányság miatt végezni akartak vele. Minden erejével igyekezett megmenteni Christiant, akit halálos ellensége, Randolf koholt vádakkal fogva tartott, és kegyetlenül megkínzatott. Dietrich segítségével a halottnak nyilvánított Christiant barátai kiszabadították, és lelepleztek egy, a meisseni őrgróf ellen szőtt összeesküvést. Otto hálából a férfit és Marthét, akivel néhány nappal korábban kelt egybe, nemesi rangra emelte. Így tértek vissza a Christian által alapított faluba, hamarosan rátaláltak az ezüstre, aminek köszönhetően a település egyre nagyobb jelentőségre tett szert. A bányászat gazdaggá tette, immár több százan lakták, három temploma és egy épülő vára volt. Mielőtt Christian lett a várnagy, le kellett lepleznie Randolf gaztetteit, akit Otto pontosan úgy védelmezett, mint a császár Oroszlán Henriket.

Most Dietrichnek kellett Christian segítségével tenni róla, hogy az „Oroszlán” megszelídüljön. Az őrgróf a párral a tér közepére ment. Szép számban összegyűltek az emberek, tudva, hogy hamarosan valami említésre méltót láthatnak.

– Arra kértem az urát, hogy tegye próbára ellenem a tudását.

A fiatalasszony kissé oldalra hajtotta a fejét, és fürkészőn végigmérte. A főúr most is, mint minden hasonló helyzetben, megérezte a szürkészöld szemekben tükröződő ősi, rejtett tudást.

– Valakit le akar nyűgözni. Nem asszonyt, talán egy ellenfelét. Holnap párbajra hívja Henrik herceget?

Az őrgróf nem szólt egy szót sem, ám elismerő pillantása és kissé bizonytalan mosolya mindent elárult. Nem kérdezte a harc kimeneteléről. Nem azért, mert félt, ellenkezőleg, bármit mondott is volna a fiatalasszony, ő maga biztosra vette, hogy legyőzi Henriket, aki ifjúkorában félelmetes bajvívó hírében állt. Inkább attól tartott, hogy alábbhagy az elszántsága, ha a maga számára kedvező jóslatot kap. Természetesen azt akarta, hogy Oroszlán Henrik elveszítse a hatalmát. De egy herceg megölését mégis méltatlannak érezte.

Válasz helyett alaposabban szemügyre vette az ifiasszonyt. Valóban nem fog rajta az idő, gondolta. Nem tűnt huszonöt esztendősnek, mint ahogy az sem látszott rajta, hogy három gyermeket szült. Volt azonban valami az öltözködésén túl, ami megváltozott. Az udvari társaságban megtanulta tökéletesen elrejteni az érzéseit. Arcán, mint általában, most is bájos mosoly bujkált. A férfi tudta, hogy az átélt szörnyűségek tanították minderre. A férjétől kapott drága ruhák és a kifogástalan udvari viselkedés nélkülözhetetlen védőpajzsul szolgáltak.

Dietrich a közönség soraiba vezette Marthét, aztán Christian felé fordult, és kivonta a kardját.

– Felkészült?

Christian fegyverrel a kezében várakozott. Az őrgróf intésére két apród pajzsokat hozott nekik.

Lukas megengedte az apródoknak, hogy megnézzék a párviadalt, sőt rájuk parancsolt, hogy figyeljenek meg minden mozdulatot.

– Ilyesmit nem sokszor láttok az életben – mondta nevetve, hiszen apródként kénytelen volt megvívni Dietrich őrgróffal, ami igazán emlékezetes próbatételnek bizonyult.

A két férfi megállt egymással szemben az egyre nagyobb számú néző figyelmétől kísérve. Christian udvariasságból átengedte a kezdést az őrgrófnak. Ezután olyan lélegzetelállító sebességű vívás következett, amilyet még a lovagok is csak ritkán látnak, tele forgással, elhajlással és rafinált manőverrel. Néhány hölgy felsikoltott, mert néha azt hitték, hogy valamelyik küzdő fél halálos csapást fog mérni a másikra. Az összegyűlt férfiak biztatták őket, és elismerő megjegyzéseket tettek.

Szélsebesen követték egymást a kardcsapások, védekező mozdulatok és pengeakasztások. A bajvívók pillanatok alatt szorították sarokba egymást, majd szabadultak ki a veszélyes helyzetből. Ha valóban párbajoztak volna, egyikük bizonyosan meghal.

Végül abbahagyták a küzdelmet, meghajoltak, és hüvelyébe dugták a kardjukat. A nézők üdvrivalgásban törtek ki. Dietrich őrgróf az udvarban töltött idő alatt elég cinikussá vált ahhoz, hogy úgy vélje, az éljenzést is megrendezték.

– Köszönöm kegyelmednek – mondta, miközben odakísérte Christiant a feleségéhez. Kezet csókolt Marthénak. – Visszahoztam a férjét sértetlenül. Igaz, még ennél is jobban örülök annak, hogy én magam épségben maradtam.

– A célját bizonyosan elérte – felelte Marthe, és alig észrevehető fejmozdulattal az élénken beszélgető tömegre mutatott.

Dietrich úgy tett, mintha nem törődne a nézőkkel, sarkon fordult, és a házaspárral visszament Wichmann magdeburgi érsek palotájába.

Miután az őrgróf elköszönt tőlük, hogy megkeresse a fivéreit, Marthe megfogta férje karját

– Nem maradhatnánk távol a vacsorától?

Christian sejtette, mi játszódik le az asszonyban.

– Mára már elég feltűnést keltettem. Nem megyünk a nagyterembe, később hozatunk magunknak valamit – helyeselt a várnagy. Szó nélkül a konyha mögötti kertbe mentek, és leültek egy fűzfapadra. A férfi magához vonta Marthét, aki pár percre lehunyta a szemét, és átadta magát az előző éjszaka emlékének.

Aggódva a férjére pillantott.

– Még ha a császárnak sikerül is perbe fognia Oroszlán Henriket, nem kerülhetjük el a háborút, ugye?

Az elmúlt években megszámlálhatatlan halottat követelt Henrik és ellenségei csatározása. Falvakat égettek fel a terméssel együtt, kolostorokat raboltak ki, templomokat romboltak le. Egész országrészek pusztultak el. Az emberek békére áhítoztak, és rettegtek a mindent feldúló hordák újabb támadásától.

Christian homlokon csókolta az asszonyt. Akik nem ismerték közelebbről, fel sem tételezték, hogy valójában gyengéden szerető férj. Csak Marthe és a legközelebbi barátai tudták, hogy a „fekete lovas” képét szándékosan alakította ki magáról, hogy ezzel is védelmezze a hitvesét.

Nem akarta és nem is tudta volna félrevezetni Marthét. Ismerte a választ, csak a lehetetlenben reménykedve tette fel a kérdését.

– Már az is hónapokba telik, amíg a császár ítéletet hoz. Ha kimondja a kiközösítést, az egy év és egy nap elteltével lép életbe, és akkor még érvényt is kell szerezni a határozatnak. Gondolod, hogy Oroszlán Henrik önként átadja a várait és a birtokait?

Miközben Marthe megfogta a kezét, a férfi keserű hangon folytatta.

– A háború ezután kezdődik majd. Már alig várják, hogy kitörjön, az előkészületeket rég megtették. Ezúttal Otto is felvonultatja a csapatait. El kell gondolkodnunk rajta, kiket vigyek magammal, ha hadba hívnak.

Dietrich őrgróf az érseki palota egyik pompás termében találta a fivéreit. Számos nemes társaságában egy muzsikus kellemes énekét hallgatták, aki éppen egy szerelmi dalt adott elő. Wichmann von Seeburg köztudottan kedvelte a világi örömöket, és a zenészek pártfogójaként tartották számon.

Dietrich ismerte az énekest, hiszen gyakran játszott bátyja meisseni várában. Ludmillus méltán számított az egyik legjobb muzsikusnak. Nem csoda hát, hogy az udvari tanács idején itt is fellépett. Annyira elbűvölte a közönségét, hogy egyetlen pisszenés sem hallatszott.

Dietrich önkéntelenül Hedwigre pillantott. Titkos szerelme kék szegéllyel díszített vörös ruhát viselt, ami csodálatosan illett szőke hajához. Némán, mereven ült férje, Otto von Wettin meisseni őrgróf oldalán. Dietrich ismerte az asszony minden rezdülését, ezért látta rajta, hogy az összeomlás szélén áll.

Ludmillusról az a hír járta, hogy a sírókat megnevetteti, és a jókedvűeket megríkatja. Az őrgróf azonban úgy vélte, hogy szerelme nemigen nevetgélt, mielőtt rátört a bánat.

Hedwig legszívesebben kirohant volna a teremből, hogy senki ne lássa, mennyire kétségbe van esve. Az efféle viselkedés azonban megengedhetetlen volt számára. Ezzel csak mindenféle szóbeszédre adott volna okot. Mit tegyen? Hogyan őrizze meg a nyugalmát?

A nagy hatalmú Medve Albert brandenburgi őrgróf lányaként már gyermekkorában megtanulta, hogy mindig uralkodjon magán, és kifogástalanul viselkedjen. Akkor is visszafojtotta a könnyeit, amikor megtudta, hogy a mogorva, gyakran kiszámíthatatlan és nála húsz esztendővel idősebb Otto von Wettinhez adják nőül. Nagyanyja kendőzetlen tanácsainak köszönhetően gondoskodott róla, hogy az esküvő után megfelelően kézben tartsa a férjét. Szült két fiút és két lányt. Igyekezett elviselhetővé tenni az életét az indulatos és saját származásához képest jelentéktelen uralkodó oldalán. Az adott számára vigaszt, hogy beleszólhatott a kormányzásba, és így elkerülhette a bajokat, vagy legalábbis csökkenthette a károkat, amiket Otto hangulatváltozásaival okozott.

Két dolog azonban gyökeresen megváltoztatott mindent. Christiansdorfban hatalmas mennyiségű ezüstöt találtak. Otto okosan és gyorsan elindította a kitermelést. A kibányászott nemesfém tíz év alatt olyan gazdaggá tette, hogy sok fejedelem irigyelte még azok közül is, akik nagyobb területekkel bírtak. Óriási pompával utazott az udvari tanácsok helyszínére, elhalmozta a feleségét drága ruhákkal és ékszerekkel. Hogyan is mutathatná meg jobban egy főúr a vagyonát?

Hedwig egy idő után már nem talált ebben örömet. Egy másik esemény viszont teljesen felkavarta az életét. A köszvénye miatt is egyre mogorvább meisseni őrgróffal megélt tizenöt év házasság után életében először megtapasztalta az igazi szerelmet. Ráadásul éppen a sógora karjaiban. Sosem hitte volna, hogy ennyire hatalmába kerítheti ez az érzés, mégis megtörtént. Csak titokban, magukat nagy veszélynek kitéve találkozhattak néhány havonta, például az udvari tanácsok idején. Egyszer már majdnem lelepleződtek. Ahogy a dalnok megható énekét hallgatta a halhatatlan szerelemről és a mindent elemésztő vágyról, belesajdult a szíve, és úgy érezte, elpusztítja a bánat.

Hedwig összehúzta magán drága prémmel díszített köpenyét. Fázott. Görcsösen kereste az ürügyet, hogy elhagyhassa a termet anélkül, hogy gyanút keltene. Az ajtó felé nézett. Egy pillanatra megdermedt. Észrevette Dietrichet, aki szomorúan nézett rá. Hirtelen elfordította a fejét. Szerencsére az énekes befejezte az előadást, és meghajolt előkelő közönsége előtt. Otto felállt, majd nagyvonalúságát fitogtatva Ludmillus vállára terítette vagyont érő köpenyét. Így fejezte ki egy uralkodó az elismerését a muzsikusnak, aki gyönyörű dalt énekelt hitvesének a szerelemről.

Dietrich kihasználva a nyüzsgést a fivéreihez tolakodott. A kötelező udvariassággal üdvözölte Hedwiget, aztán megkérte őt, Ottót és fiatalabb testvérét, Dedo von Groitzschot, hogy menjenek a lakosztályába. Meg akarta osztani velük a legújabb híreket.

A három Wettin testvér alkatában is teljesen különbözött egymástól. Dietrich vékony volt és ruganyos, Otto zömök, míg Dedo annyira elhízott, hogy már a lovát is nehezen ülte meg. Otto éveken át szinte már sértő módon kerülte a császárt, most azonban minden udvari tanácsra együtt utaztak, főként, hogy azt remélhették, tehetnek valamit első számú ellenségük, Henrik herceg ellen.

Dietrich izgatottan várta, mit szólnak a fivérei a küszöbön álló istenítélethez, ugyanakkor gondosan kerülte Hedwig tekintetét. Mindenesetre Otto hevesebben reagált, mint várta.

– Valóban meg akarsz vívni vele egy ilyen homályos ígéretért? Nincs okunk rá, hogy ekkora szolgálatot tegyünk Barbarossának – fakadt ki a meisseni őrgróf megvetően.

– Nem arra várunk mind, hogy Oroszlán Henriket végre kiközösítsék? Frigyes a császárunk, hűséggel tartozunk neki – ellenkezett Dietrich.

– Te talán! – kiáltotta dühösen Otto. – Végül is te vagy a haszonélvezője annak a hatalmas szégyennek, amit atyánkra hozott a nagyúr.

Halálos csend ült a szobára. Otto sohasem ragadtatta el magát annyira, hogy kimondja e szavakat, bár sokszor gondolt már rá. Most viszont fékezhetetlenül tört elő belőle minden.

– Komolyan elhiszed, hogy nekem adná Ostmarkot, vagy hogy visszakapnám Bautzent?

Több mint húsz évvel korábban, nem sokkal a megkoronázása után a császár elvette az öreg meisseni őrgróftól a bautzeni hűbérbirtokot, és odaadta a cseh hercegnek. Konrad őrgróf csak úgy vészelhette át a nyilvános megaláztatást, hogy lemondott világi hivatalairól, és visszavonult egy kolostorba, ahol hamarosan meghalt. Vagyonát felosztotta öt fia között. Dietrich kapta Ostmarkot, Dedo Groitzsch grófságát, Friedrich Brehnát, Henrik pedig Wettint. Legidősebb fiúként Ottót illette volna meg a legnagyobb terület, ám be kellett érnie a meisseni őrgrófsággal, tudomásul véve, hogy elvették a családtól Bautzent. Ez olyan mélyen sértette, hogy még az apja temetésére sem ment el.

Dietrichnek esze ágában sem volt összeveszni a bátyjával.

– A császár ki akarja terjeszteni a hatalmát. A halálom után megtarthatja Ostmarkot akár császári birtokként. Tehát elégedj meg azzal, hogy a családunk kezén marad akkor is, ha Dedo kapja meg – vetette oda élesen.

– Örülj neki, hogy legalább Dietrich és én bírjuk a császár bizalmát – förmedt rá Dedo a bátyjára. – Apánk Frigyes ellenségeivel szövetkezett. A császárnak joga lett volna elvenni az összes birtokát. Akkor most semmink sem lenne. Még mindig jobb, ha nekem adja Ostmarkot, mint ha megtartja magának.

– Tisztában vagyok vele, hogy Barbarossa visszaszorítja azokat a fejedelmeket, akiket túlságosan hatalmasnak tart. De szeretném már végre látni, hogy Oroszlán Henrikre is sor kerül – szitkozódott Otto egyre hangosabban.

– Elég! – Hedwig felpattant a helyéről, hátravetette művészien befont haját, majd megvetően Dedóra és Ottóra pillantott. – Nem veszitek észre, milyen méltatlanul viselkedtek? Arról vitáztok, ki kapja meg Dietrich birtokait a halála után, holott itt áll előttetek. Inkább imádkozzatok, hogy a terve szerencsés véget érjen. Végül is istenítéletről, vagyis az életéről van szó.

Az őrgrófné összehúzta a vállán a köpenyét.

– A templomban leszek – vetette oda, aztán sarkon fordult, és elviharzott.

Otto csodálkozva nézett utána. Igaz, hogy gyakran vitáztak, és Hedwig sosem rejtette véka alá, ha nem értett egyet vele, de az évek során gondosan ügyelt rá, hogy tanúk előtt ne mondjon neki ellent, és ne hozza kellemetlen helyzetbe. Eddig mindig megvárta, amíg kettesben maradnak, mielőtt véleményt nyilvánított volna.

Ugyanakkor, mint általában, most is igaza volt, ismerte be magában Otto fogcsikorgatva. Bűnbánóan Dietrichhez fordult.

– Rendben. Tedd meg a császárnak ezt a szívességet. Segíts neki a színjátékkal, hogy per nélkül kiátkozhassa Oroszlán Henriket. Láthatóan nem fűlik a foga a hosszadalmas eljáráshoz. – Gőgösen felnevetett. – Ha az a fattyú mégis elfogadja a kihívást, hallgattasd el örökre. Aprítsd miszlikbe! Áldásom rá.

– Az enyémet is megkapod – szuszogta Dedo von Groitzsch.

Dietrich jól sejtette, hogy Hedwig a templomban vár rá. Látszólag imába mélyedve térdelt az egyik oldalsó oltár előtt, de amint meglátta a férfit, keresztet vetett, felállt, és elsietett. Amikor a kijáratnál elmentek egymás mellett, észrevétlenül súgott az asszonynak valamit. Külön-külön hagyták el a templomot.

Nem sokkal később Hedwig belépett Dietrich lakosztályába. Egyszerű köpenyt viselt, a csuklya elfedte szőke haját és az arcát.

A férfi gondoskodott róla, hogy senki ne lássa meg kedvesét. Bevezette a hálószobába, majd kiment, és utasította leghűségesebb vazallusát, hogy őrködjön az ajtó előtt, és semmiképp ne engedjen be látogatót. Tisztában volt vele, hogy könnyelműség itt találkozni Hedwiggel, de vállalták a kockázatot. Nem várhattak másnapig, hogy az eldugott kis fogadóban lássák viszont egymást. Hiszen amint párbajra hívja Henrik herceget, figyelő tekintetek hada fogja kísérni minden lépését.

Hedwig távollétét könnyű volt megmagyarázni akkor is, ha nem találták a dómban, mert a gazdag Magdeburgban számos templom akadt, ahová elmehetett. Ráadásul az éppen dühöngő Otto nemigen kerestetné.

Ahogy mindig, most is szenvedélyesen omlottak egymás karjaiba. Dietrich mondani akart valamit, de az asszony az ajkára tette a kezét, aztán megcsókolta. A férfit mélyen megérintette a bánat, amit Ludmillus dala közben látott szerelme arcán, ezért fékezve vágyát elhalmozta Hedwiget gyengédséggel.

Nem törődött vele, hogy a párviadalra sor kerül-e, és túléli-e. Most csak enyhíteni akarta a szeretett nő kétségbeesését, még ha csupán pár órára is. Finom mozdulatokkal levetkőztette és csókolgatta. Hedwig felsóhajtott, amikor végigsimogatta a testét, és szenvedélyesen hozzásimult.

Dietrich tapasztalt szerető volt, tudta, hogy Hedwig vele élte át először a gyengéd szerelmet, amit a házasságában tizenöt évig nélkülözött, és meglepődött, hogy létezik ilyesmi. Azóta megismerte a fantáziával teli szeretkezés gyönyörét. A férfi az ágyra fektette, és a lehető legfinomabb mozdulatokkal cirógatta. El akart felejteni mindent.

Dietrich is teljesen átadta magát a szerelemnek, nem érdekelte sem a császár, sem a párbaj, sem a lelepleződés veszélye vagy birtokai sorsa.

elolTestvérviszályhatul

– Van még valaki, aki elő akar terjeszteni valamilyen vádat?

A császár szinte unottan nézett végig a magdeburgi érsek palotájában összegyűlt, pompás ruhákba öltözött világi és egyházi fejedelmek során. Semmi sem árulkodott arról, hogy a tudtával, sőt a parancsára hamarosan olyan események következnek be, amelyekről még évek vagy évtizedek múltán is beszélni fognak.

Néhány pillanatra feszült csend borult a fafaragásokkal és faliszőnyegekkel gazdagon díszített teremre, ahol szorosan egymás mellett álltak a császárság fejedelmei.

Dietrich azon tűnődött, vajon hányan tudják a jelenlévők közül, mi készül. Bár a császár csak előző nap hívatta magához, az ilyen horderejű ügyeket alaposan előkészítették.

Könnyedén előrelépett, azonnal minden tekintet rászegeződött.

– Felségárulással vádolom Szászország és Bajorország hercegét.

A teremben pillanatok alatt felfordulás támadt. Hónapok óta keringtek a herceg elleni vádak, pontosabban ama nap óta, amikor a császár szembefordult unokatestvérével, és Oroszlán Henrik régi ellenségei ismét összefogtak. Henrik már az előző évben, a speyeri udvari tanácson azt vetette a kölni érsek szemére, hogy a csapatai betörtek szász területre, és feldúlták a településeket. Philipp érsek ellenváddal élt, ezért a császár a Wormsban tartandó udvari tanács idejére tűzte ki az ügy megvitatását. Henrik azonban sem ott, sem a mostani magdeburgin nem jelent meg. Ellenlábasai mindkét alkalommal támadásokkal, várostrommal és területek kifosztásával vádolták meg az „Oroszlánt”. A felségárulás viszont a létező legsúlyosabb vádnak számított, amiért halálbüntetés járt.

Dietrich körülnézett. Látta, hogy Philipp kölni érsek kárörvendő mosollyal Halberstadt püspökéhez hajol, és mond valamit. Az agg Ulrich fejét csóválva elhúzta a száját. A testes magdeburgi érsek jót mulatva magában figyelte, hogyan hágják át a jelenlévők az udvari viselkedés szabályait.

Hedwig legidősebb bátyja, Otto brandenburgi őrgróf öklével a levegőbe csapott, mintha egy láthatatlan ellenséget akarna leütni. Közvetlenül mellette állt két öccse, Bernhard von Aschersleben és Dietrich von Werben. Mindketten élénken hadonásztak a kezükkel, miközben ők is egyre hangosabban kiabáltak.

Bernhard gróf jó okkal gyűlölte Oroszlán Henriket, aki négy évvel korábban betört a területére. Csapatai gyújtogattak, feldúlták az országát, családi várát a földdel tették egyenlővé. Ezen felbátorodva a türingiai tartománygróf délről rátámadt az Askani-ház birtokaira. Végül a császárnak kellett hatalmi szóval véget vetnie az ádáz harcnak.

Frigyes látszólag közönyösen kissé előrehajolt. Felemelte a kezét, mire a zaj azonnal elült.

– Dietrich őrgróf, mivel tudja indokolni ezt a rendkívül súlyos vádat? – kérdezte a császár már-már könnyedén, hangjában némi kíváncsisággal.

– Henrik herceg felbujtására a határ menti szláv törzsek állandóan betörnek az őrgrófságomba. Tavaly egészen Lübbenig feldúlták a földeket, és sok embert megöltek. A támadás császári hűbérbirtokot ért, tehát magát a császárt.

Dietrich őrgróf szünetet tartott, ami még hangsúlyosabbá tette a következő szavait.

– Hogy vádjaim jogossága felől minden kétséget eloszlassak, istenítéletként életre-halálra vívott párbajra hívom ki Szászország és Bajorország hercegét – gondosan elfojtott, arcán épphogy átfutó mosollyal hallgatta a teremben újfent kitörő zajongást.

Azok között, akik most hangosan mellém álltak, vajon hánynak parancsolta meg tegnap a császár, hogy ezt tegyék? Hányan vannak az éljenzők között, akik egyszerűen örülnek annak, hogy nem nekik kell a tűzből kikaparni a gesztenyét? – töprengett Dietrich. Úgy látta, hogy a nagyon is elégedettnek tűnő császárnénak hasonló gondolatok járhatnak a fejében, mert Beatrix szája szegletében igencsak gúnyos mosoly jelent meg. Elismerőn a férfira pillantott, mielőtt ismét a fejedelmekre figyelt volna.

– Mérsékeljék magukat! – intette nyugalomra a császár az egybegyűlteket. Ezúttal hosszabb időbe telt, mire elült a zaj. – Ostmark őrgrófjának vádemelését tudomásul vesszük, és a sérelmek súlyosságára való tekintettel foglalkozunk az üggyel. Ráadásul Dietrich őrgróf kész istenítélettel bizonyítani igazát – jelentette ki Frigyes.

A császár körülnézett a teremben, mintha eddig fel sem tűnt volna neki, hogy Oroszlán Henrik nincs jelen.

– Mi, Isten kegyelméből a Német Birodalom császára az istenítéletet az augusztus havában, Kaynában megtartandó udvari tanács idejére tűzzük ki. Szászország és Bajorország hercegének futár viszi el az üzenetet, hogy jelenjen meg.

Frigyes és Beatrix felállt, ezzel befejezettnek nyilvánítva a tanácskozást. Dietrichet egyszeriben kisebb tömeg vette körül, hogy kifejezzék elismerésüket a bátorságáért. Elsők között érkeztek Hedwig fivérei. Miközben megköszönte Bernhard támogatását, gondosan elkerülte szerelme tekintetét.

Ahogy várható volt, ettől kezdve a fejedelmek és kíséreteik szinte semmi másról nem beszéltek, mint a párviadalról. Csak egy ember nem vett részt a diskurzusokban, és nem kötött fogadást az istenítélet kimenetelére, Otto meisseni őrgróf. Egy heves köszvényroham ugyanis ágyhoz kötötte.

Amikor a sebtében odahívott orvos által végzett érvágás sem segített, és Otto hangulatingadozása már mindenki számára elviselhetetlenné vált, Hedwig közbelépett.

– Férjuramnak hívatnia kellene Marthe von Christiansdorfot – mondta kedvesen mosolyogva, miközben felemelte és összehajtotta a pergament, amit Otto dühösen elhajított. – Nemcsak bábaként tett szert jó hírnévre, hanem a legkülönbözőbb szenvedéseket enyhítő gyógyfüvek ismerőjeként is.

Látszólag a pergamen olvasásába mélyedt, mintha nem is számítana ellenvetésre. Természetesen pontosan tudta, hogy a jelen lévő udvarhölgyek és szolgák lélegzet-visszafojtva figyelik, hogy az őrgróf megfogadja-e a tanácsot. Mindannyian abban reménykedtek, hogy a christiansdorfi várnagy felesége tud segíteni, másként nem kerülhetik el uruk rettegett dühkitöréseit.

Otto azonban kissé megvetően elhúzta a száját, miközben nyögdécselve próbált kényelmesebb pózban elhelyezkedni.

– Inkább tanult férfiakban bízom, mint egy tapasztalatlan javasasszony kétes főzeteiben – vetette oda mogorván.

Hedwig azonban nem hagyta annyiban.

– Csillapították tán a fájdalmát a tanult férfiak, férjuram? Emlékeztetném rá, hogy évekkel ezelőtt a legkisebb fiunkat is meggyógyította, miután az orvosok már nem tudtak segíteni rajta.

Természetesen Otto nagyon is jól emlékezett az esetre. Marthe akkor még nincstelen teremtés volt, a telepesekkel érkezett Christiansdorfba, és Christian hozta el a várhegyre. Kellemetlenül érintené, ha kezeltetné magát vele. De volt még egy nyomós oka a habozásának. Marthe immár nemesi ranggal bírt, és egy úrhölgyhöz nem illett az efféle tevékenység. Ebben igazuk van a csuhásoknak, akik ráadásul még most is árgus szemekkel figyelik az asszonyt. Másfelől viszont annyira rosszul érezte magát, hogy szinte bármit kipróbált volna, hogy jobban legyen, és akkor a felesége sem bosszantaná tovább a túláradó gondoskodásával.

– Rendben, hívja ide – mondta, és megadóan becsukta a szemét, így legalább nem kellett látnia, mennyire megkönnyebbül mindenki a környezetében.

Nem sokkal később a fiatalasszony belépett az őrgróf szobájába, és térdet hajtott.

– Tegyen valamit ez ellen – nyögte a főúr, és kinyújtotta a lábát. A nagylábujja szinte a duplájára dagadt, és már-már átlátszónak tűnt.

Marthe közelebb lépett, azonnal észrevette Hedwig figyelmeztető pillantását. Az őrgrófné alig láthatóan nemet intett a fejével.

Az egykori bába megértette, hogy itt nem használhatja keze különleges gyógyító erejét. Jobb, ha Otto nem tud arról a képességéről, ami pogány varázslat vádját hozhatja rá. A nagyúr túlságosan kiszámíthatatlan volt ahhoz, hogy így kiszolgáltassa magát neki.

Tehát csak a hagyományos szerekkel enyhíthette az őrgróf szenvedését. Ehhez sajnos idő kellett, ami számos veszélyt rejtett a közelében lévőkre.

– Mikor vágott uramon az orvos eret? – érdeklődött Marthe udvariasan Otto bekötözött alkarjára mutatva.

– Ma reggel, de ezzel csak újabb fájdalmat okozott ahelyett, hogy a régit elmulasztotta volna. Sarlatán – morgott Otto.

– A tanácsom nem lesz kedvére, uram – folytatta Marthe óvatosan, és egy pillanatra sem vette le a szemét az őrgrófról.

A nagyúr hangosan felnyögött.

– Beszéljen végre. A szavamat adom, hogy nem veszem rossz néven, bármit mond is. Csak tegyen róla, hogy jobban legyek.

– Először is kevesebbet kell ennie, és egy időre mellőzze a húst. Csak egészen kevés bort fogyasszon.

Otto felült.

– Talán éljek kenyéren, kásán és hígított sörön, mint a pórnép?

Marthe hátrált egy lépést, majd udvariasan megszólalt.

– Uram, a tanácsomat kérte. Készítek egy csalánfőzetet és egy meleg borogatást, amit a fájdalmas részre tehetünk, de nem sokat fog használni, ha nem fogadja meg az első tanácsomat. Ha uramnak ez nem felel meg, inkább hívassa újra a doktort.

Otto meglátta Hedwig szigorú tekintetét, amivel az iménti ígéretére emlékeztette. Bosszantó fehérnép! De mit tehet, hiszen a szavát adta. Kelletlen mozdulattal közelebb hívta Marthét.

– Rendben. Tegyen egy próbát valamelyik szörnyű főzetével.

Marthe meghajolt.

– Azonnal elkészítem, uram – felelte, és aggodalommal telve elhagyta a szobát.

Ebben a kérdésben csak veszíthetett, mert az orvosságai alig fognak segíteni, ha az őrgróf továbbra is olyan mértéktelenül fogyaszt húst és bort, mint eddig. Nem igazán hitt benne, hogy a gazdagon terített asztalok láttán képes lesz féken tartani az étvágyát.

Remélte, hogy legidősebb fia, a kilencéves Thomas nem szenvedi meg Otto rosszkedvét. Apródként teljesített szolgálatot az udvarban. Nehéz szívvel engedte el a meisseni várhegyre, mert úgy vélte, még túl fiatal hozzá, hogy elhagyja a szülői házat. A szokások ellen azonban nem tehetett semmit. Hétesztendős korban hivatalosan véget ért a gyermekkor, és a fiúkat elküldték otthonról, hogy felkészítsék őket a lovagi életre. Christian és ő csak ártott volna magának és Thomasnak, ha elutasítják Otto megtisztelő ajánlatát, hogy a gyermek az udvarában nevelkedjen. A saját és a gyermekei túlélése érdekében semmi olyat nem tehetett, ami felzúdulást kelt, vagy ellenkezik az udvari élet szabályaival. Elég veszedelemnek tette ki magát azzal, hogy továbbra is dolgozott bábaként és gyógyítóként. Az inkvizíció egyszer már majdnem halálra ítélte érte. A faluban most is csak a kérlelhetetlen Sebastian atya felügyelete alatt segíthetett az embereken.

Korábban elszomorította, hogy Thomas nem kísérhette el Ottót és Hedwiget az udvari tanácsra, most viszont inkább örült neki.

– Undorító – morgott az őrgróf, amikor bevitt neki egy kupa csalánfőzetet. Marthe szó nélkül letérdelt, és óvatosan rátette a bedagadt lábujjra a lándzsás útifűből készült meleg borogatást.

Otto először fájdalmas arcot vágott, de hamarosan hátradőlt, becsukta a szemét, és megkönnyebbülten felnyögött.

– Ez jót tesz.

Egy szolga köhécselése zökkentette ki a pihenéséből.

– Mit akarsz? – förmedt rá a férfira.

– Bocsásson meg, felséges uram, de a császár megbízottja kíván urammal azonnal beszélni. Azt mondja, sürgős – felelte a szolga, kínosan ügyelve rá, hogy kellő távolságban maradjon urától.

– Annyira sürgős, hogy fel kell kelnem a betegágyamból?

A szolga félve igennel felelt, és egészen a falig hátrált.

Otto káromkodva felkelt.

– Még csizmát sem tudok húzni a lábamra. – Körülnézett, hogy mit vehetne fel, ami megfelel a császári megbízott fogadására, de hamarosan feladta a dolgot. – Ugyan már! A hitvesem öltözete elég pompázatos mindkettőnk számára.

Valaki odavitte neki a puha filccipőt, amit akkor viselt, ha erős fájdalmak gyötörték. Nagy nehezen felállt, aztán intett Hedwignek és Marthénak, hogy kövessék a fogadószobába.

Marthe gyorsan magához vette a maradék főzetet, mielőtt kimentek. Más sem hiányzott neki, mint hogy valaki mérget töltsön bele, és rákenjék a dolgot. Nem az első eset lenne, hogy merényletet kísérelnek meg a főúri pár ellen.

Odakint Otto több lovagja is várakozott, köztük Christian is. A szoba közepén állt a császár megbízottja. Az őrgróf tudta, hogy az udvarnagy bizalmasa. Az ősz hajú férfi sebhelyei és mély ráncai harcokkal teli életről tanúskodtak.

– A kisebbik fiáról van szó – kezdte kertelés nélkül a beszélgetést.

Otto intésére bevezették a fiát a szobába, akit nagybátyja, Ostmark őrgrófja után Dietrichnek kereszteltek. A fiatalember lehajtott fejjel belépett, majd szó nélkül illő távolságra letérdelt apja előtt.

Hedwig levegő után kapkodott.

A tizenhét éves fiatalember vállig érő barna haja sem takarta el felrepedt és bedagadt szemöldökét. Marthe az ifjú óvatos mozgásából azt is észrevette, hogy a bordája és a végtagjai is fájhatnak, bár Dietrich ezt igyekszik palástolni.

– Kezet emelt a király egyik lovagjára – közölte az udvarnagy bizalmasa ridegen. – Ezek után nem maradhat apródként a császár szolgálatában. Vigye haza Meissenbe, és büntesse meg saját belátása szerint.

Otto hitetlenkedve meredt a fiára.

– Igaz ez? Megtámadtad a király egyik lovagját?! – ordította pillanatnyi kínos csend után. – Hogyan hozhattál ilyen szégyent a fejemre?

Nem hagyta, hogy Dietrich válaszoljon. Aggódva a császári megbízotthoz fordult.

– Kit támadott meg? A sértett bocsánatkérést érdemel. Kárpótolni fogjuk, amennyire módunkban áll.

– Nincs jelentősége a kilétének – hangzott a furcsa válasz. – Elég, hogy a király lovagjáról van szó. Ha a fia nem apród volna, súlyos büntetést kapna. Vigye haza a várába, és büntesse meg. Ez a legnagyobb kegy, amiben a származása és a szolgálatai okán részesülhet. – Ezzel sarkon fordult, és távozott.

A szobában maradt Marthe, Christian, a még mindig térdelő Dietrich, Hedwig és az őrgróf, akinek a dühtől kidagadtak az erek a halántékán.