Debbie Macomber

CSILLAGOS ÉJ

Karácsonyi történet

A mű eredeti címe

Starry Night

Copyright © 2013 by Debbie Macomber

This translation is published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Random House LLC.

Hungarian translation © Tokai Titusz

© GENERAL PRESS KIADÓ

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TOKAI TITUSZ

Szerkesztette

SARUDI ÁGNES

A borítótervet

KISS GERGELY

készítette

ISBN 978 963 643 639 1

Kiadja a GENERAL PRESS KIADÓ

1138 Budapest, Viza utca 9–11. fszt. 2.

Telefon: 359-1241, 270-9201 Fax: 359-2026

www.generalpress.hu

generalpress@generalpress.hu

Felelős kiadó LANTOS KÁLMÁNNÉ

Megbízott irodalmi vezető és felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Művészeti vezető LANTOS KÁLMÁN

Kiadói munkaszám E3810-14

Az e-könyv konvertálását

KALMÁR CSILLA

végezte

Kedves Barátaim!

Ahogy eddigi írásaimból már kitalálhatták, én afféle karácsonyrajongó vagyok. Karácsonyfák, betlehemi jászolok, fényfüzérek és egyéb dekorációk sokasága lepi el a házunk belsejét és az előtte levő kiskertet a hálaadástól egészen az újév napjáig. Mivel annyira szeretem az évnek ezt az időszakát, minden évben megírtam a magam karácsonyi történetét, csak azért, mert nem bírtam volna ki, hogy anélkül múljanak el az ünnepek, hogy megjelöltem volna őket a magam kézjegyével.

Sok embertől hallom, hogy úgy lettek rendszeres olvasóim, hogy a kezükbe került egy-egy ilyen karácsonyi történetem. Az elmúlt évek során sok angyali lénnyel, Shirley-vel, Goodness-szel és Mercyvel kapcsolatos történetet vetettem papírra; hogy ki ne hagyjam közülük Mrs. Miracle-t, egyik fő kedvencünket. És ott van még a sok romantikus vígjáték, melyeknek némelyikét könnyes szemmel írtam, mert nem egyszer sírnom kellett – a nevetéstől.

A Csillagos éj a magam számára is meglepő módon kissé eltér mindezektől. Ez egy egyszerű regényes történet. Vagy talán inkább vadromantikus mese, amely zöldellő földgolyónk egyik számomra legkedvesebb helyén, Alaszkában játszódik. A férjemmel, Wayne-nel én magam is átrepültem a sarkkör fölött, és láttam az északi fényt. Olvasóim közt biztosan lesz olyan, aki majd ráismer Sawyer O’Halloranre a Midnight Sons (Éjféli fiúk) című sorozatomból, akit a móka kedvéért ebben a könyvben is szerepeltetek.

Nagy áldás számomra, hogy az egyik legfelkészültebb kiadói csapattal dolgozhatom együtt. Ezt a regényes történetemet Shauna Summers és Jennifer Hershey szerkesztette. Ezúttal is az irodalmi ügynököm, Theresa Park szurkolt nekem a leglelkesebben, de a közönség buzdításában támogatta őt Rachel Bressler is. A Random House legénysége: Libby McGuire, Susan Corcoran, Kim Hovey és Kristin Fassler is hozzátette a maga varázsos érintését, hogy ez a románc, no meg az összes többi könyvem megkapja a kellő olvasói figyelmet. Saját munkatársaim: Renate Roth, Heidi Pollard, Carol Bass, Wanda Roberts, Adele LaCombe és Katie Rouner annyira nélkülözhetetlenek voltak a munka közben, mint a saját két kezem. Mindegyiküknek óriási elismerésem!

Miközben igyekszem minél részletesebben kidolgozni a történetet, senkitől sem akarom elvenni az olvasás igazi örömét. Úgyhogy tessék nyugodtan hátradőlni, lapozni, és elmélyedni a mesében! Aztán, ha a végére értek, remélem, majd nagyot sóhajtva csukják be a könyvet azzal a meggyőződéssel, hogy ez volt a legromantikusabb karácsonyi történet, amelyet valaha tőlem olvastak!

Kellemes karácsonyt!

2013 karácsonyán

Ui.: Mindig nagyon élvezem az olvasói véleményeket. Megtalálnak a Facebookon, saját honlapomon (www.debbiemacomber.com), vagy levélben a P. O. Box 1458, Port Orchard, WA 98366 postai címen.

Conny és Gina Johannessonnak, barátságuk és tehetségük elismeréséül

Első fejezet

Carrie Slaytonnak úgy sajgott a lába, hogy csillagokat látott. Az utóbbi másfél órát ötcentis tűsarkú cipőjében álldogálva töltötte Chicago belvárosának egyik felkapott műterem-galériájában. Egyáltalán nem értette, hogyan kínozhatja meg így ez a pár cipő, amely olyan gyönyörűen illett a fekete ruhájához. Hiúság, divat a neved!

– Nekem két l-lel írják a nevemet! – figyelmeztette a középkorú nő, akiről fürtökben lógtak a gyémántok. – Michelle, dupla l-lel!

– Értem – felelte Carrie, és aláhúzta jegyzeteiben a név helyes alakját. Michelle, akinek két l-lel írják a nevét, épp most költött el harmincezer dollárt egy olyan műtárgyra, amelynél nevetségesebbet Carrie még életében nem látott. Igaz, hogy a vásárlás nemes célt szolgált, de a nő éreztette vele, elvárja, hogy a neve belekerüljön abba a cikkbe, amelyet a lány ír majd a jótékonysági aukcióról a Chicago Herald következő számába.

– Csodás lenne, ha a cikk a férjemről és a rólam készült képpel együtt jelenne meg a lapjukban – tette hozzá Michelle. – És esetleg itt a festmény előtt vehetnének le bennünket.

Carrie a válla fölött odanézett Harryre, a fotósra, akit vele együtt küldtek ki a laptól az aukcióra.

– De persze Lloydnak és nekem majd jóvá kell hagynunk a képet, amelyet közzé akarnak tenni rólunk az újságban.

– Magától értetődik – felelte Carrie, aki nehezen bírta már a kötelező mosolygást. Ha nem bújhat ki rögtön ebből a cipőből, a lába örökre deformálódik! Próbálta kissé megmozgatni a lábujjait, hátha jobb lesz. De csak még jobban sajgott.

Harry, az áldott lélek, kötelességtudóan sietett feléjük készenlétben tartott fényképezőgépével, és kettőt-hármat villantva le is kapta a házaspárt az előtt a mázolmány előtt, amely éppúgy ábrázolhatott volna egy vörös virágot, egy szétloccsant paradicsomot, mint egy vértócsát közvetlenül gyilkosság után. Carrie nem tudta eldönteni. A kép címe is bizonytalanságban hagyta a nézőt. Vörös. Valóban ilyen színű volt, de hogy mit is ábrázolt, az örök rejtély marad.

– Hát nem bámulatos? – kérdezte Michelle, amikor észrevette, hogy Carrie még egyre a képet bámulja.

A lány hol erre, hol arra billentette a fejét, úgy erőlködött, hogy megfejtse, vajon mit is akar a kép jelenteni. Majd amikor rájött, hogy Michelle – két l-lel – valami választ vár tőle, csak ennyit mondott: – Ó, igen, ez tényleg elképesztő!

Harry csöppet sem fáradt azzal, hogy leplezze mosolyát, mert pontosan tudta, hogy Carrie-nek csak azon jár az esze, hogyan bújhatna már ki végre a nevetséges cipőből. Meg persze azon is, vajon ezért kellett-e neki kijárnia az újságíró-iskolát…

A lány persze tudta, milyen szerencsés, hogy egyáltalán fölvették egy ilyen rangos laphoz. Az állásinterjúra is csak az egyik tanára segítségével jutott be. Maga is meghökkent, amikor felkínálták neki az állást. Meglepődött, de örült is.

Most, két év elteltével már sokkal kevésbé volt elégedett. A társasági hírek rovathoz osztották be. A szerződés aláírásakor azt mondták neki, hogy előbb-utóbb majd tartalmasabb dolgokat is írhat: interjúkat és sztorikat hús-vér emberekről. Csakhogy erre mind ez idáig nem került sor. Carrie fölháborodásában úgy érezte, hogy csapdába csalták, és nem értékelik a képességeit. Itt fogja elvesztegetni minden tehetségét.

Ráadásul az egész családja a Csendes-óceán partján, Seattle környékén élt. A lány kénytelen volt mindent hátrahagyni, amit csak ismert és szeretett addig, beleértve Steve-et, a főiskolai szerelmét is. A fiú pedig megnősült alig hat hónappal azután, hogy Carrie elfoglalta az állását Chicagóban. Nem sokáig bírta a srác, jegyezte meg magában. A munkájában az volt a legrosszabb, hogy annyi társasági eseményről kellett tudósítania, hogy szinte semmi ideje nem maradt a saját társasági életére. Néha azért elment egy-egy randevúra, de nem talált egyetlen olyan férfit sem, akiért megdobbant volna a szíve. David Schneidert is, akivel mostanában találkozgatott, inkább csak jó barátnak, és nem szerelmi partnernek tekintette. Úgy tűnik, Steve után kissé elbizonytalanodott a szerelem terén. Talán ha ott hagyná a Heraldot, és hazaköltözne, hogy – amint sokszor tervezgette – egy Seattle környéki lapnak írjon ezután, minden megváltozhatna még…

Mikor a lakásába ért, Carrie végre óvatosan kibújt a cipőjéből, és nagyot sóhajtott a megkönnyebbüléstől.

Ennyi volt! Elege van az egészből. Holnap reggel első dolga lesz, hogy kéthetes határidővel beadja a felmondását, felad egy hirdetést, hogy kiadó a lakása, és szerencsét próbál a seattle-i munkaerőpiacon. Minek maradna itt, ha Nash Jorgen, a főszerkesztője semmi áron nem akarja megadni neki a lehetőséget, hogy bebizonyítsa, mi mindenre volna képes? Nem hagyja, hogy ilyen piti módon beskatulyázzák!

Ahogy mindezt ilyen szépen elhatározta, besántikált a hálószobájába, és fáradtan, csalódottan, de élete megváltoztatására elszántan, beesett az ágyba.

– Ezt magad sem gondolod komolyan – tiltakozott Sophie Peterson, a legjobb barátnője a szerkesztőségben, amikor Carrie tudatta vele az elhatározását.

– Teljesen komolyan gondolom – felelte ő, miközben az íróasztalához bicegett.

– Mi történt a lábaddal? – kérdezte Sophie, aki szorosan a nyomában volt.

– Tiszta hülyeség. Az a csodás pár cipő csak fél számmal kisebb méretben volt kapható, ráadásul egy másik párat ingyen adtak hozzá. Persze hogy nem tudtam neki ellenállni, és most iszom a levét.

– Carrie, ne csináld ezt!

– Nyugi, többet sose veszek föl ilyen magas sarkú cipőt. Már be is hajítottam egy jótékonysági gyűjtőzacskóba.

– Nem, ne azt ne csináld – dühöngött Sophie. – A felmondásodat ne add be! Szükség van rád itt.

– Csakhogy nem igazi tudósítóként! – torkolta le Carrie, miközben a vastag télikabátjából kihámozva magát, begyömöszölte a retiküljét az alsó fiókba. – Bocs, de már eldöntöttem. Te is épp olyan jól tudod, mint én, hogy Nash soha nem fog adni nekem egy valamirevaló feladatot sem.

– Ne akarj a saját ellenséged lenni – mondta Sophie, aki most a kettejük íróasztalát elválasztó kis falra támaszkodott a könyökével.

– Ezt meg hogy érted?

– Hát először is, senki sem alkalmasabb nálad a társasági rovatra. Halálosan menő vagy, magas és karcsú. Nem tehetsz róla, hogy olyan szexis vagy egy sima fekete ruhában és tűsarkú cipőben. Én akkor se kellenék erre Nashnek, ha anélkül tudnám a tiédhez hasonló sűrűre és göndörre csináltatni a hajamat, hogy teljesen kifakítaná a dauerolás. Nem csoda, hogy pont te kellesz neki ehhez a munkához. Miért nem bízol benne egy kicsikét? Nash nagyon jól tudja, mit csinál.

– Ha csak a külső számít…

– Dehogy! – vágott Sophie a szavába. – Te olyan ügyesen bánsz az emberekkel! Csak rájuk nézel azokkal a nagy kék babaszemeiddel, és az idegenek is megnyílnak neked. Nagy adomány ez, én mondom, isteni adomány.

– Na jó, elég barátságos tudok lenni, csakhogy egyáltalán nem ilyesmiket akarok írni. Nekem az a szívem vágya, hogy tudósító legyek, igazi riporter, aki érdekes emberekkel kapcsolatos valóságos hírekről ír cikkeket. – Kezdetben persze Carrie-nek is hízelgett, hogy az emberek törték magukat az ismeretségéért azokon az eseményeken, amelyekről neki kellett tudósítania. Persze hamar rájött, hogy csak azért, mert mindenáron látni szerették volna a nevüket az újságban. El sem akarta hinni, mi mindenre képesek egyesek azért, hogy észrevetessék magukat. Gyorsan megcsömörlött ettől a közegtől, és ez még jobban elkeserítette, mint az, hogy Nash nem bízott a képességeiben.

Az ünnepi időszak volt a legrosszabb, és bár még csak november eleje volt, az őrület máris kezdetét vette. A Nashtől kapott lista, hogy milyen partikra kell feltétlenül elmennie, máris áttekinthetetlenül hosszú volt. Carrie íróasztala körül még ott libegtek a halloweeni dekorációk, a szemben levő áruház kirakatában azonban már ott állt egy hatalmas karácsonyfa.

Sophie minden győzködése ellenére Carrie kitartott a döntése mellett, így egyenesen Nash Jorgen irodájába indult.

Nash, a szerkesztőség egyik veteránja, elfordította a fejét a monitorról, és a belépő lányra nézett. Látszott rajta, rögtön rájött, hogy itt valami komoly dologról lesz szó. Sóhajtva emelte föl a vállát, és morcosan kérdezte: – Most meg mi van?

– Szeretném beadni a felmondásomat – kezdte rögtön Carrie olyan hangon, mint aki nem is vár választ a bejelentésére.

Nash először pislogott párat, végighúzta a tenyerét a borostás képén, és csak aztán kérdezte meg: – Van erre valami különös oka is?

– Hiába reménykedtem, hogy bebizonyíthatom, milyen tökös riportokat tudnék írni, ehelyett csak a felső tízezer csemetéinek esküvői meghívóit másolgatom. Amikor fölvett a laphoz, azt ígérte nekem, majd lehetőséget ad arra is, hogy igazi hírekről írjak tudósításokat.

– Nem emlékszem, mit mondtam magának. Mi a baja azokkal az anyagokkal, amiket most kell írnia? Egész ügyesen csinálja.

– Csakhogy nem ilyeneket akarok írni.

– Tényleg? Hozza ki ezekből, amit tud. Szolgáljon rá, aztán idővel majd kap olyan témát is, amelyikben megmutathatja az oroszlánkörmeit.

Carrie nem akart várni a bizonytalanra. Kihúzta magát, mint aki eldöntötte a dolgot. – Tudom, milyen szerencsés vagyok, hogy bejutottam a Heraldhoz. El sem akartam hinni, hogy megkaptam ezt az állást, de nem ilyen munkára számítottam. Maga nem enged engem kibontakozni – mondta, majd határozott mozdulattal letette a felmondólevelét Nash íróasztalára.

Erre már a férfi is fölkapta a fejét. Fordult egyet a székén, hogy jobban megnézze magának a lányt. Elsötétült a tekintete, és beletúrt gyérülő hajzatába. – Nocsak, tényleg komolyan gondolja?

Carrie hátán borzongás futott végig. Nash végre odafigyel rá. – Igen, komolyan gondolom.

– Na, hallgasson ide! – mondta a férfi, és felemelt egy tekintélyes, kemény fedelű könyvet az íróasztaláról. – Találja meg Finn Daltont, beszélgessen el vele, és írjon nekem róla egy nyomdaképes cikket.

Carrie, oda se figyelve a szerző nevére, kikapta Nash kezéből a könyvet.

– És mi lesz, ha megcsináltam? – kérdezte.

– Nézze, először is, fikarcnyi esélye sincs, hogy rájöjjön, hol is lakik. Másodszor, a világ minden riportere őt hajkurássza, de sikertelenül. Ha maga mégis szóra bírja valahogy, és lejön az interjú, kiveszem magát a társasági rovatból.

A lány megingott, de csak egy pillanatra. Nash kínál ugyan egy lehetőséget, de szinte képtelenség, hogy megcsinálja. Csak rajta múlik, hogy bizonyítson. Nem is merte mutatni, mennyire izgatott lett ettől. – Meg fogom találni! – jelentette ki.

Nash elnevette magát, mint akinek tetszik ez a határtalan önbizalom, de aztán elkomolyodott. Megint azzal a sötét tekintettel mérte végig Carrie-t, mint az előbb, de aztán mosoly futott át zord ábrázatán. – Én is erre fogadok. Na, akkor figyeljen rám! Ha tényleg csinál egy interjút Finn Daltonnal, olyan beosztást kap a lapnál, amilyet csak parancsol.

Carrie apró léptekkel hátrált kifelé az irodából, majd az ajtónál fölemelte a mutatóujját, és a férfi felé bökött vele. – Rendben, de a szaván fogom!

A főszerkesztő ekkor már ismét a monitorát bújta, és valószínűleg nem is hallotta, amit a lány mondott neki. Sebaj, ő nagyon is pontosan hallotta és értette Nash ígéretét.

Amint kiért az irodából, keresni kezdte a könyv borítóján a szerző fotóját, de sehol, még a védőborító fülén sem találta.

A saját asztalához visszatérőben megállt Sophie kuckójánál, és megkérdezte tőle: – Hallottál te már erről a Finn Daltonról?

Sophie kerek arcán meglepődés látszott. – Csak nem azt mondod, hogy te még sose hallottál róla?

– Én? Soha. – Még a könyv címe sem segített: Magányosan. Ez sem mondott neki semmit. A borítón hófödte táj látszott, benne elszórtan néhány zömök fával.

Sophie hitetlenkedve ingatta a fejét. – Hol élsz te, netán a Holdon?

– Miért? Ki ez a pasi?

– Túlélőbajnok, aki valahol az alaszkai vadonban bujkál tök egyedül.

– Ó! – Ez bizony kicsit ijesztően hangzott, de Carrie biztos volt abban, hogy képes megbirkózni ezzel a nehézséggel. A lány Washington államban született és nevelkedett. Szerette volna idén is a családjával tölteni a hálaadást, de ha arra kell áldoznia azt a pár ünnepnapot, hogy inkább megkeresse Finn Daltont, hát arra is készen állt.

– Már majdnem hét hónapja szerepel a könyve a toplistán, méghozzá legtöbbször az első helyen.

Carrie meghökkent Sophie megjegyzésén. – Miről ír ez az ember? – kérdezte.

– Ő az a fajta fickó, akit ha ott hagynak a vadonban egy csomag rágógumival, egy bicskával meg egy zsebkendővel, pár hét múlva, amikor rábukkannak, már házat épített magának, és saját készítésű kenuval közlekedik. Amennyit én olvastam tőle az alaszkai életről meg arról, hogyan lehet túlélni a tundra veszedelmeit, attól a te hajad is égnek állna, bármennyire is göndör.

Ennyit Sophie humoráról. Igaz, ami igaz: Carrie tényleg sokat kínlódott túlságosan is göndör, sűrű barna hajával. Bárhogy is igyekezett, elszabadult bozontja nem egyszer vált tréfák céltáblájává.

– Nash szerint Dalton nem ad interjút senkinek.

– Nemcsak hogy interjút nem ad, de olyan, mint egy kísértet. Senkinek se sikerült találkozni vagy akár egyetlen szót váltani vele.

– Szerintem azért a kiadójának vagy a könyve szerkesztőjének…

– Neki sem! Mindent a neten intéztek.

– Hát akkor…?

– Senki nem tud többet róla annál, hogy egy alaszkai tó mellett lakik, valahol az Északi-sark környékén.

– És akkor hogy lehet, hogy te ennyi mindent tudsz a pasiról?

– Dehogy tudok, épphogy csak ennyit. Senki se tud. Pedig az egész média meg van őrülve érte. Rengeteg riporter próbált már a nyomára akadni, de egyiknek sem sikerült. Nem tudja senki, hogyan lehetne megtalálni, és Finn Dalton gondoskodik is erről. Nyugodtan lehetne az is a könyve címe, hogy Hagyjatok békén! Bárki elsétálhatna mellette az utcán anélkül, hogy ráismerne, és mindabból, amit olvastam tőle, Finn Daltonnak ez így nagyon is megfelel.

Carrie töprengve pörgette kezével a könyv lapjait. – Nash pedig azt mondta, hogy bármilyen beosztást kérhetek bármelyik rovatba, ha sikerül interjút kapnom Finn Daltontól.

– Persze hogy ezt mondta. Elég régi motoros ahhoz, hogy tudja, ebből a játszmából te úgysem kerülhetsz ki győztesen.

– Nem érdekel! Én akkor is megpróbálom.

– Nem akarok ünneprontó lenni, Carrie, de kizártnak tartom, hogy megtaláld ezt a pasit. Nálam vagy nálad ezerszer jobb tudósítóknak is beletörött a bicskájuk. Minden napilap, minden hetilap, az egész média azon fáradozik, hogy legalább egy picike információt szerezzen róla, de mindhiába. Finn Dalton egyszerűen nem akarja, hogy a nyomára bukkanjanak.

Lehet, hogy ez a helyzet, ám Carrie nem akarta föladni anélkül, hogy legalább meg ne próbálná. Sokkal fontosabbá vált számára a dolog, semhogy lemondhatott volna róla, bármennyire reménytelennek tűnt, hogy sikerrel járhat. – Elszántam rá magam, Sophie – mondta, és ebben tényleg benne volt minden. Ha igazi újságíró akar lenni, meg kell találnia Finn Daltont. Ezen múlik az egész jövője a Chicago Heraldnál.

– Csodálom az elszántságodat – hümmögte Sophie –, csak attól tartok, hogy egyik zsákutcából a másikba keveredsz, ha nekivágsz.

– Még az is lehet. – Carrie készségesen elfogadta, hogy a barátnőjének igaza van abban, hogy nem lesz könnyű megtalálnia Finn Daltont. – Csakhogy nem adom föl úgy, hogy meg sem próbálom – mondta, és tudta azt is, hogy Sophie nem akar rosszat neki azzal, hogy legszívesebben lebeszélné a dologról. – Nem mulaszthatom el a lehetőséget, amit Nash fölkínált, és ha ehhez az kell, hogy abban az istenverte tundrában kell megtalálnom Daltont, akkor fölhúzom a nagylányos cipőmet, és nekivágok. – Persze nem arra a tűsarkúra gondolt, amelyik előző este úgy megkínozta.

Az első, amit Dalton fölkutatása érdekében tett, az volt, hogy elolvasta a könyvét. Nem is egyszer, hanem egyenesen háromszor. És mindent aláhúzott benne, amiben a férfi személyiségére utaló legkisebb célzást is találta.

Két egymás utáni napon is kihagyta az ebédet, és azzal töltötte az ebédidejét, hogy a számítógépén megpróbálta a legparányibb utalásokat is kikeresgélni Finn Dalton hollétével kapcsolatban. Egyik keresőprogramról a másikra ugorva nyomozott a férfit említő internetes adatok után.

– Na, hogy állsz? – kérdezte Sophie, amikor pár nappal később összefutottak a kijáratnál.

– Jól. – Addigra ugyanis tényfeltáró munkálkodása eredményeként Carrie-nek sikerült képet alkotnia magának arról az emberről, aki ezt a lenyűgöző könyvet írta. A harmadik olvasás után már úgy érezte, mintha személyesen ismerné az illetőt. Rájött, hogy Dalton sem volt mindig remete. Igaz, Alaszkában nevelkedett, és mint a könyvből is kiderült, itt tanulta meg az általa nyilvánvalóan bálványozott apjától, hogyan tartsa fönn magát abból a kevésből, amit ez a vad vidék nyújtani tud. Egy dolog azonban biztos volt: Dalton életéből szemmel láthatóan teljesen hiányoznak a nők. Az egész könyvben egyetlenegyszer sem említette az anyját, és más nőt sem. Carrie figyelmét épp az ragadta meg, amiről a férfi mélyen hallgatott.

– Na, találtál már valamit? – kérdezte Sophie, mintha belelátna a gondolataiba.

– Még nem – felelte Carrie tétován. – Te olvastad már a könyvet?

Sophie bólintott. – Persze, már szinte mindenki olvasta.

– Észrevetted, hogy ez a férfi egy árva szót sem ír a másik nemről? Az az érzésem, hogy bizalmatlan a nőkkel szemben.

Sophie megvonta a vállát, mint akit ez nem nagyon izgat, de hát ő nem is olvasott úgy a Magányosan sorai között, ahogyan Carrie.

– Szerinted hány éves a pasi? – kérdezte Sophie.

– Nemigen tudnám megmondani. – Finn Dalton kiváló stílusban és érdekesen írt. Ám az általa elmesélt történetek az elmúlt jó néhány évtized során bármikor megtörténhettek. Könyvéből teljesen kimaradtak az aktuális, napi események.

Sophie elgondolkodva fonta össze a karját. – Szerintem legalább ötven, ha ennyi kalandot sikerült túlélnie.

Carrie tudta, hogy a spekulációval nem megy semmire. – Tudod mit? Ha kiderítem, hány éves, te leszel az első, akinek megmondom. Áll az alku?

A másik mosolyogva bólintott rá: – Áll!

Aznap este, mikor Carrie az aktuális jótékonysági eseményre öltözködött, megszólalt a mobilja. Az anyja hívta Seattle-ből. Minden héten legalább kétszer vagy háromszor beszéltek egymással. A lány erősen ragaszkodott a családjához, és most is rettentően hiányoztak neki a szülei.

– Szia, anyu! – szólt bele a készülékbe, amelyet az egyik füléhez szorított, miközben épp a másik fülcimpájába próbálta beledugni az igazgyöngy fülbevalóját.

– Szia, édes szívem. Nem zavarlak?

– Van még pár percem – mondta, majd megcserélve a telefont, a másik fülbevalót is a helyére tette, és fél lábon állva belebújt ezúttal egy kényelmes magassarkúba. Fél óra múlva kellett Harryvel találkoznia.

– Apáddal együtt alig várjuk már, hogy hálaadáskor végre megint lássunk.

– Pont erről akartam veled beszélni. – Carrie a másik kezével fölkapta a retiküljét, és bedugta a telefont tartó kezének hóna alá. – Rettentően sajnálom, anya, de lehet, hogy nem érek haza hálaadásra.

– Miket beszélsz?

A lány szíve majd meghasadt az édesanyja hangjából áradó keserűségtől. – Hallottál már valaha Finn Daltonról?

– Persze. Apádnak annyira megtetszett a könyve, hogy két pluszpéldányt is vett belőle. Már én is elolvastam. Ez aztán a talpraesett férfi!

– Interjút akarok vele csinálni.

– Tényleg? De hát úgy tudom, Dalton nem ad interjúkat!

– Hát, én is így hallottam.

– Egyáltalán, fel szokott bukkanni Chicagóban?

– Nem annyira – hebegte Carrie. Bárcsak ilyen könnyű lenne a dolog, hogy Dalton helybe jönne! De hát ez kizárt. Erre aztán megint eszébe jutott, amit Sophie-tól hallott. Hogy az ember nyugodtan elsétálhatna a férfi mellett az utcán, és nem is tudná, hogy ő az. – De nekem mégis muszáj lenne megtalálnom, csakhogy éppúgy nem sikerül, mint eddig senki másnak – mondta, majd elmesélte a rengeteg számítógépes keresgélést, az alaszkai telefonokat, meg hogy mindenki, akit hív, rögtön lecsapja a kagylót. Hogy még csak nem is hajlandóak meghallgatni, ha Dalton nevét kiejti. – Lehet, hogy teljesen más irányból kellene néznem ezt a problémát. Neked nincs véletlenül valami ötleted?

– Abból, amit apád mesélt róla, úgy veszem ki, Finn Dalton nem nagyon örülne, ha a társasági rovatban írogatnának róla.

– De épp ez az, anya! Ez végre oknyomozó riport lenne. A főszerkesztő azt mondta, ha sikerül megcsinálnom ezt az interjút, bármelyik rovatnál bármilyen beosztást választhatok a lapnál. Úgyhogy rettentő fontos nekem a dolog, és pont elég lenne hozzá az a pár nap szabadság, amit hálaadáskor veletek akartam tölteni.

– Ó, Carrie! Ez borzalmas. Erre még gondolni sem akarok.

– Tudom, mami, nekem is szörnyű, de ugye érted, hogy muszáj megcsinálnom? – Carrie anyja pontosan tisztában volt azzal, hogy a lánya mennyire utálja a jelenlegi munkakörét.

– És tényleg azt hiszed, hogy megtalálod ezt a Daltont? – kérdezte.

– Vagy igen, vagy nem, de legalább megpróbálom.

– Mindig imádtam benned ezt a rámenősséget. Megmondhatom apádnak, hogy arról az emberről készülsz cikket írni, aki az ő kedvenc könyvét írta?

– Ó… inkább még ne. Először hadd találjam meg.

– És mire jutottál eddig? – Carrie anyjáról mindent el lehetett mondani, csak azt nem, hogy ne lenne rettentő gyakorlatias. A lány már látta is maga előtt, amint nekigyürkőzik, hogy segítsen neki megoldani ezt a kis problémát.

– Azt tudod már, hogy hol született?

– Nem. Először arra tippeltem, hogy valahol Alaszkában, de ott semmi adat erről. Aztán más államok születési adatbázisaiban kezdtem kutakodni, északnyugat felől indulva, de sehol nem találom a nevét. – Carrie sejtette, hogy ezzel a tempóval egy évszázad alatt sem talál rá az igazi Finn Daltonra.

– Hát az iskolái? A végzett hallgatók adatbázisait nézted?

– Persze hogy azt is megpróbáltam, de ilyen név nincs sehol. Lehet, hogy otthon, a szülei tanították.

– Szerintem igazad lehet – mondta az anyja büszkén, hogy lám, a lánya erre is rájött. – Mintha az egyik történetében említette volna, hogy az apja könyvek ügyében levelezett, nem emlékszel? Lefogadom, hogy tankönyveket keresett neki.

Carrie-nek ugyanez jutott eszébe arról a sztoriról.

– Ez a Finn azért elég ritka név, nem? – folytatta az anyja, mint aki hangosan gondolkodik.

– Éppenséggel álnév is lehetne, de a kiadója esküszik, hogy a név éppoly valódi, mint az ember, aki viseli. – Semmi nem tűnik normálisnak e körül a Finn Dalton körül.

– Tudod, kislányom, amikor apád és én összeházasodtunk, akkortájt javában építették az alaszkai olajvezetéket. Óriási beruházás volt, és rengeteg férfi tódult Alaszkába, akik közül aztán sokan ott is maradtak. Egy ilyen ember lehetett a te Daltonod apja.

– Hát igen. – De ez is csak sötétben való tapogatózás. Carrie már rengeteg órát eltöltött azzal, hogy az Alaszkával kapcsolatos összes elképzelhető adatot végignézze, de mindhiába. Az órájára pillantott, mert bármilyen sok új ötlet támadt a fejében arról, hogyan is kellene folytatnia a rejtélyes Mr. Dalton utáni kutatást, ma este dolga volt.

– Emlékszem, mennyi férfi hagyta ott a feleségét meg az egész családját a nagy pénzek reményében – mondta közben az anyja.

– Majd esetleg belenézek az olajtársaságok akkori munkaerő-nyilvántartásaiba, hátha ott találok valamit – mondta Carrie.

– Látod, ez jó ötlet. Aztán figyelj, ha rábukkansz erre a Finn Daltonra, intézd el, hogy apád is beszélhessen vele egyszer. Ugye megígéred?

– Majd meglátjuk – felelte a lány, hisz először azt kellett volna valahogy elintéznie, hogy Finn Dalton hajlandó legyen legalább vele szóba állni.

– Akkor hát ügyes légy!

– Igyekszem.

– Puszi, édesem.

– Puszi, anya – mondta Carrie, és bedugta a mobilt a retiküljébe. Gyors pillantást vetett magára az előszobai tükörben, majd azzal a reménnyel indult kifelé a lakásából, hogy talán ez lesz a legeslegutolsó társasági esemény, amelyről tudósítást kell írnia a Heraldnak.