Bíró Zsófia

Libri Kiadó
Budapest

Szöveg © Bíró Zsófia 2014
Illusztrációk © Gilicze Gergő 2014

felelős kiadó a Libri kiadó ügyvezető igazgatója
felelős szerkesztő Dunajcsik Mátyás
Műszaki szerkesztő Pais Andrea

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

ISBN 978-96-3310-413-2

A regény szereplői egytől egyig kitalált alakok.
Én is.
A Pilinszky János italfogyasztási szokásairól szóló információk Tarján Tamástól származnak.
Amennyiben hibásak lennének, kérem, feltétlenül szóljanak neki!
A szerző

„Legyen bennetek só, és legyetek békében egymással.”
(Márk 9:50)

Köszönettel és hálával
az általam elfogyasztott állatok emlékének

1

Az éjszakáknak ez a fele az enyém. Ilyenkor még ezt a néhány órát is szeretem éjfél előtt, amivel nem tudok mit kezdeni, míg álmatlanul forgolódom az elvtelen kispárnák között. Nem mintha tényleg szeretni valóak lennének, de ekkorra már csak egészen keveset kell várnom, és hazajön végre az én kincsem, aki most még hatalmas, véres húsokat kaszabol néhány hasonló eszelőssel együtt, vagy már végeztek, és arról beszélget a többi agyabuggyanttal, hogyan kell nagy, véres húsokat kaszabolni. Akivel nem tud ilyesmiről beszélgetni, az nem lehet a barátja. Az inasa meg pláne. Mert az én csillagom kirugdossa azokat a kisszakácsokat a konyhájából, akik undorodnak a behunyt szemű, félbevágott kismalacoktól vagy a szőrös kiskecskefejektől, mert ebből látja, hogy akárcsak a bölcsészek, elvesztették a kapcsolatukat a valósággal, ami szerinte a főbűnök legfőbbike. Ha ugyanis tányéron látnák őket, finom sült krumplival vagy sóban sült céklával, akkor ínyencként szopogatnák a tejes gidák lapockáját, és kultúrembernek éreznék magukat attól, hogy olyan finomat esznek. Az ilyen kisszakácsoknak az én férjem nem tudja megbocsátani, hogy nemcsak a képmutatás, hanem az istenkáromlás bűnében is vétkesek, mert undorodnak a teremtett világ bizonyos részleteitől, így aztán ő – aki egyetlen dologtól viszolyog csak: a vanillincukortól, amelyről biztosan állíthatjuk, hogy nem Istentől való – az ilyeneket, ahogy az jó pásztorhoz illik, csalódott és sértett üvöltéssel űzi el abba a konyhán kívüli, ellenséges és csapdákkal teli világba, ahol a sütemények tetejét valamiért mindig megszórják porcukorral és light kólát isznak mellé.

Az én kincsem úgy fogja meg a bontani való bocikat és báránykákat, olyan barátian és bizalommal, ahogy a barátaival szokott kezet fogni, vagy ahogy az én karomat fogja, amikor meg van róla győződve, hogy az irányítása nélkül nem tudnék átmenni a zebrán vagy eltévednék a közértben, mert még mindig nem tudja, hogy nem a közérttől kellene engem féltenie, hanem attól, hogy örökké magamra hagyjon engem otthon a gondolataimmal.

Szétszedi a kis állatokat, mindenféle dolgokat rak hozzájuk, és addig játszik velük, míg a végén olyan finomak lesznek, hogy a vendégek néha föl-fölkiáltanak az asztalnál meglepetésükben és örömükben, amiért ilyen íze tud lenni egy pörköltnek vagy egy sült csirkének. Azért főzi ezeket az állatokat olyan finomra, mert annyira szereti őket. Élve nem annyira, mert akkor zavarba jön tőlük, inkább csak akkor, amikor már a hűtőszekrényben laknak.

A halakkal beszélgetni is szokott. A többi állattal azért nem, mert azok addigra félig-meddig föl vannak darabolva, azt meg senki sem gondolhatja komolyan, hogy egy fél malac érdemi információk birtokosa lehet. Ráadásul azokat a híreket már mind ismeri, amiket ők tudnának mondani neki, a tenger viszont messze van tőlünk, és biztos, hogy egy csomó olyasmi történik arrafelé, amit soha nem fognak nálunk megírni az újságok. Márpedig az én kincsem szeret jól tájékozott lenni. Mintha azt mondaná a halaknak, amikből olykor még lóg a damil, hogy „tyutyutyu-rutyutyu”, aztán a füléhez tartja őket. Így beszélgetnek. A növényekkel is szokott, de legalábbis hallja, amit mondanak. Biztosan tudom például, hogy a piacon, a hentes kirakatában, az izzadó hurkák meg sült kolbászok mellett nem jó krumplinak lenni, mert a férjem mindig fordít nekem, amikor arra járunk: „Szegény kis krumplik, sírnak a zsírért.”

Ha szerencsém van, akkor csak egy-két hasonszőrű pislog a félbevágott kecskék és bárányok között, és nem teremtenek, hanem csak beszélgetnek a teremtésről, úgyhogy lehet, hogy hamarosan hazajön. De ha nincs szerencsém, mert megint elővette a megszállottság, akkor még beülnek a metró mellett az éjjel-nappal nyitva tartó büfébe is, aminek összebarátkozott a tulajával, ezért kötelességének érzi, hogy minél gyakrabban meglátogassa. Önzetlenül hajnalig osztogatják egymásnak a cimboráival a főzésről és a világról való titkos tudásukat, amiből még a taxisofőrnek is jut egy félórácska, aki hajnalban hazahozza. Ha pedig összeesküdött a gasztronómia a szerelmünk ellen, akkor legalábbis kolbászt töltenek – csupa olyasmivel, ami épeszű embernek nem jutna eszébe, hogy kolbászba kéne tölteni: csokoládéval és vérrel vagy naranccsal meg libamájjal –, és most vállig maszatosan töltenek, csak töltenek, miközben átélik, milyen nagyszerű is az, amikor elszánt férfiak vállvetve és izzadva megalkotnak valamit, ami egészen eddig hiányzott a világból, ráadásul bónuszként nők sincsenek a közelben, hogy megakadályozzák őket, vagy eltereljék a figyelmüket, és közben nagyon boldogok.

2

De aztán végül mindig hazajön, és mielőtt levetné a kabátját meg a cipőjét, gyöngéden beviharzik a hálószobába, és óvatosan, nehogy fölébredjek, a számba tömköd egy kis citrusolajjal készült pattogatott kukoricát vagy szarvasos gombócot, amiről tudja, hogy ha magamnál lennék, biztosan nem enném meg. Ilyenkor valahogy mindig csak később szabadul rám a meghatottság, és az első gondolatom az, hogy mért is nem haragszom, amiért megint rám és az ágyra borította az újragondolt paprikás krumplit (tintahallal). Aztán már csak eszem önfeledten, az álomból éppen csak annyira visszatérve, amennyire feltétlenül szükséges, és közben tovább alszom. Félálomban minden finom. Olyan ízű, amilyet ébren sosem érzek.

A nézegetés vagy az ébrenlét megakadályozza, hogy megismerjük az ételek valódi ízét és valódi személyiségét. Egy krumplit például ébren sosem önmagában eszünk, abban benne van minden krumpli, amit eddig ettünk, minden, amiről olvastunk, minden, a krumplival szemben támasztott személyes és társadalmi elvárásunk, aminek egy krumpli soha nem tud megfelelni. Hiszen csak egy krumpli, az Isten szerelmére! Csak egy krumpli, de annak viszont sokkal öntudatosabb, mint amilyen egy fasírt valaha is lesz, mivel az életmódjából következő kényszerű meditáció során hónapokon át elmélkedhetett magányosan a sötétben azon, hogy ki is ő valójában. Néhány téli hónap hallgatag ásványi sók társaságában megacélozza az ember jellemét, utána olyan lesz a személyisége, hogy soha nem fogja igazán megérteni őt se egy narancssárga színű, holland paradicsom, se mi. Mi, akik takarmánykrumplit eszünk, és észre sem vesszük. Egyenlőtlen, igazságtalan a küzdelem egy kicsi, bölcs krumpli és több száz év rossz beidegződése és gyermeteg előítélete között. Pedig nem is az a tét, hogy ízlik-e az a krumpli, hiszen a finomságra való ácsingózásnál még a tarkabab is önérzetesebb, hanem az, hogy fölismerjük-e azt, akinek nem társadalmi szerződés-, hanem krumpliíze van, ha mi is úgy akarjuk. Fölismerjük-e benne a talaj ormótlan, de azért derűs emlékeztetését, hogy állítólag innét jövünk, a figyelmeztetést, hogy idetartunk, de semmi ok a nyugtalanságra, hiszen ez is csak olyan, mint egy hosszú éjszaka, amikor annyi mindent át tud gondolni az ember, ha már muszáj, mert más lehetősége úgysincs. Persze ha hagynánk, hogy magától boldoguljon az a krumpli, hogy megmutassa, mit tud egyedül, az otromba, álságos segítségünk nélkül, ha tényleg őrá lennénk kíváncsiak, az egyszerire, a megismételhetetlenre, aki csak a mi tányérunkon van, nem pedig a krumpliról alkotott platóni ideánkra, ha beeresztenénk a valóságot, ennek a kicsike, ártalmatlan krumplinak a valóságát a szánkba, hogy végre tisztázhassa magát… hát akkor ki tudja, hány és hány prekoncepciónkat kéne lecserélni igazi koncepcióra.

Nem kérdezem meg tőle, hogy mit ettem, mert alszom, és éppen elhatalmasodik rajtam ő maga, szalonnás fehér csoki vagy polipbrassói vagy ki tudja, mi képében, hiszen őt eszem, és őt fölismerem mindenben, amihez hozzáért. Ez ő, éjjelente rám küldi valamelyik teremtményét, aztán nézi, hogy mire megyünk egymással, hogy elcsábít-e engem az az íz vagy csak flörtölök vele, és másnap e szerint alakítja az étlapot. Ilyen neki egy szerelmes éjszaka, ételekkel szeret, ételekkel beszél hozzám, mert nem tud másképpen, ahogy nappal se tud máshogy, csak akkor nem tűnik föl, márpedig ilyenkor saját maga legnagyobb megdöbbenésére mégiscsak szeretne valamit mondani nekem, de sehogy se sikerül. Talán jobb is, mert azt se tudja pontosan, hogy mit, pedig nagyon szeretné, úgyhogy csak áll az ágy előtt, a kezében tállal, kanállal, és érzi, hogy valami még hiányzik, aztán hirtelen eszébe jut, óvatosan lekucorodik az ágy szélére, és vigyázva, nehogy fölébresszen, a számba kanalazza a mondandóját, nem szól egy hangot se, csak kanalaz, gyöngéden, félreérthetetlenül, végighúzza az ajkam alatt a kanalat, mint a kisbabáknak, le ne csöppenjen a maradék, így szeret ő igazán etetni, saját kézzel, egyedül egy szobában, hogy senki ne zavarja meg őt aközben, ahogy figyeli, mit szól a kiszolgáltatott etetett ahhoz, amit ő… hozzá mit szól, hát rajtam aztán láthatja, azért engem etet éjjelente, mert én hagyom magam a legodaadóbban legyőzetni ezektől az ízektől, tőle, az én arcomon látja leginkább saját magát, ahogy fehérjékké meg szénhidrátokká változik, hogy birtokba vegye az egész testemet, ott legyen minden porcikámban, a keringésemben, a csontjaimban és a hajamban is, hogy értsem végre, amit mond.

Aztán addig etet és sürög-forog, amíg kinyitom a szemem és megdicsérem, hogy ez senki másnak nem jutott volna eszébe, az egész Kárpát-medencében biztosan nem, de valószínű, hogy az északi féltekén sem – amiben az a meglepő, hogy tulajdonképpen lehet, hogy tényleg így van –, és akkor végre megnyugszik, mert ha nem dicsérem meg én, akit ez az egész gasztronómiai ámokfutás tökéletesen hidegen hagy, és a kedvenc ételem a kakaós csiga, néha pedig titokban hamburgert eszem valamelyik gyorsétteremben, akkor becsapva érzi magát, és hiányérzete támad ebben a nagy szerelemben. Aztán részletesen a fülembe suttogja az aznapi menüt, ő azt állítja, hogy altatónak, pedig igazából vallomás, mert végre megjött a hangja.

Csak ő alszik el, néha már a levesnél, én meg addigra teljesen fölébredek, és attól kezdve álmatlanul forgolódom a kispárnák között, annyira fölzaklatott, amit mondott, pontosabban amit mondani szándékozott. Nem tudok már visszaaludni, nem bánom, ilyenkor kihasználom az esztelen magabiztosságot és a kicsinyes, megtévesztő hétköznapok fölött álló éleslátást, amiről elképzelni sem tudom, hogy került ide mellém az ágyba, és ami kizárólag ilyenkor éjjel-hajnalfelé kezd el kerülgetni, hogy elképzeljem a valóságot és kiigazítsam olyanra, amilyennek lennie kéne. Holnapra tökéletesen kialvatlan leszek, és egész nap úgy fogok lézengeni, mint karácsony előtt a pontyok az akváriumban. Mint akinek fogalma sincs, hogy került ide.

3

Onnét tudom, hogy disznótorra készülnek, hogy már hetekkel előbb mindegyik eszelős gyanúsan kedves hozzám, prevenciós lelkiismeret-furdalásuk van, mert előre tudják, mi fog történni. Én is. De minden hiába, mert olyan esengve néznek rám, és annyira igyekeznek a kedvemben járni és hízelegni („Nyuszifül, három üveg sört ittam meg a születésnapod alkalmából!”), hogy pontosan úgy néznek ki, mintha nem százkilós eszelősök lennének, hanem ahogy kisfiú korukban festhettek, amikor megpróbáltak bevágódni az elsős tanító néninél. És most azt hiszik, hogy én vagyok a tanító néni. Hajnalban, amikor összeszedem őket a kocsival, teljesen úgy viselkednek, mintha osztálykirándulásra mennénk. Még ki sem értünk a városból, előveszik a játékaikat, és mutogatják egymásnak a fenőkövet, a szerecsendió-darálót meg a görbe végű tonhalszálkafogót. Eleinte csak intelligensen és diszkréten beszélgetnek, de én már akkor óvatos vagyok, és inkább bámészkodom vezetés közben, hogy milyen jól lehetne errefelé kutyát sétáltatni, ha lenne végre egy kutyám. Ami azért nincs, mert az én férjem csak azokat az állatokat szereti, amiket meg lehet enni, és amikor egyszer elcibáltam magammal az Állatkertbe a születésnapomon, akkor a ketrecek meg a kifutók között azt motyogta magában, hogy „ilyet már ettem, ilyet még nem ettem”. […]

Ismerd meg szerzőinket és műveiket
a librikiado.hu weboldalon,
kövesd az újdonságokat és nézz filmeket
a nyugatiter.hu blogunkon,
csatlakozz közösségünkhöz a Facebookon!

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

ISBN 978-96-3310-413-2

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus: Droid Serif
Steve Matteson – Apache License V2.0