Bosnyák Viktória

KLOTT GATYA, NE FÁRASSZ!

Bosnyák Viktória

KLOTT GATYA, NE FÁRASSZ!

Budapest

Szöveg © Bosnyák Viktória, 2014

www.kolibrikiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Olvasószerkesztő Györke Mária

A borítót és a könyvtervet Maros Krisztina készítette

elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5450-42-6

ELŐSZÓ

amit vagy elolvasol, vagy nem (azért jobban örülnék, ha elolvasnád)

Képzeld, mi történt velem! Miután megjelent a Tündérboszorkány című könyvem, Panka azt mondta, érdekelné a folytatás. Sőt a napközis Kriszta néni is kijelentette: szó sem lehet róla, hogy ne írjak újabb regényt. Bevallom, nekem ez eszembe sem jutott. Gondoltam, ülök egy kicsit a babérjaimon. Nos, a babér meg sem melegedhetett alattam, annyi olvasóval találkoztam az elmúlt hónapokban. Talán éppen veled is.

Felnőttől, gyerektől, illetve fontossági sorrendben gyerektől, felnőttől egyaránt megkérdeztem, mi tetszett, mi nem. Az volt a tervem, ha már engedek Panka, Kriszta néni és szeretett családom unszolásának, hát szívesen megfogadom mindannyiuk jó tanácsait.

Ezért most itt ülök, előttem az íróasztalon egy róka fogta csuka, illetve egy csuka fogta róka. No nem ők az új könyv szereplői, csupán az történt, hogy például Kati néninek, az iskolai könyvtárosnak éppen az tetszett, ami az ötödikes Lillának nem. Ettől azonban még nem dőlök a kardomba, mert nekem olyanom nincs is, de a számítógépembe se dőlök, nehogy kitöröljem, amit eddig írtam. Valahogy majd megpróbálok minden kérésnek eleget tenni.

Jól van, írnék valami újat, de mit? – gondoltam még nem is olyan régen. Egytől egyig mindenki a Tündérboszorkány folytatására volt kíváncsi. De csak nem találhatok ki valamit, ami nem is igaz! Hisz megmondtam kerek perec (bár láttam én már szögletes perecet, még napraforgómagosat is), hogy a tündérkönyvtáros Morcz Aranka esete pontosan úgy volt, ahogy megírtam.

A szerencse azonban segítségemre sietett: hogy, hogy nem, a Békés utcai iskolában egy év alatt megint történt olyasmi, amit érdemes papírra vetnem.

Ha olvastad a Tündérboszorkányt, a helyszín és egyes szereplők ismerősek lesznek neked. Ha nem, akkor is igyekszem mindent úgy leírni, hogy otthon érezd magad a könyvemben, ami most már a te könyved is, vagy a könyvtáré, esetleg a tesódé, barátodé.

1. FEJEZET

melyben kellemetlen meglepetés éri az 5. d osztályt

– Osztály vigyázz! De nagyon vigyázz! – süvített vészjóslóan Klott Kálmán tanár úr, amikor tizenöt perccel az évnyitó előtt ruganyos léptekkel belépett az 5. d termébe.

Döbbent csendben állt fel mindenki. Ha az osztály tanulta volna már A walesi bárdokat, mindannyiuknak eszébe jutott volna az idézet, miszerint:

Szó bennszakad, hang fennakad,

Lehellet megszegik.

Mivel azonban Arany János veretes soraival még nem találkoztak, legszívesebben fejüket verték volna a falba. Erről persze a valóságban szó sem lehetett, egyrészt, mert vigyázzba kellett állniuk, másrészt, mert sóbálvánnyá váltak az ijedtségtől. Ágicának még a vér is megfagyott az ereiben.

Ha most azt kérded, miért vannak úgy oda attól, hogy egy tanár bejön az osztályba, bizonyára nem olvastad még a Tündérboszorkányt, illetve nem a Békés Utcai Általános Iskolába jársz. Akkor ugyanis pontosan tudnád, kicsoda ez a kétméteres, harcsabajuszos, kopasz ember, aki még az évnyitóra is edzőcipőben jön. Az illető egy borzalmasan undok, rosszindulatú, szadista testnevelő tanár, akit a háta mögött mindenki Klott Gatyának, vagyis tornanadrágnak csúfol. Szerintem meg is érdemli.

Ekkor a gyerekek fejében leesett a tantusz, amit már évtizedek óta nem használ senki telefonálásra. Úgy látszik, a modern időkben a tantusz kizárólag az agyműködés megindítására szolgál. Mindenkinek az arcára ugyanaz a gondolat ült ki: Atya-gatya! Osztályfőnök Klott Gatya!

– Pihenj! – zengte érces hangon az új osztályfőnök. Micsoda különbség ahhoz a drága, aranyos, galamblelkű Marika nénihez képest, aki alsóban tanította őket! Persze tudták ők, hogy felső tagozatban minden osztálynak új osztályfőnöke lesz, de erre a marcona őrmesterre nem számítottak.

– De hisz eddig még soha nem kapott saját osztályt! – súgta oda Dóri ikertestvérének, Sárinak, aki idén az előtte levő padot választotta. Már meg sem próbálkoztak azzal, hogy egymás mellé telepedjenek, hisz az elmúlt négy évben kivétel nélkül minden alkalommal szétültették őket. Még az imádott Marika néni is.

– Jegenye, azt mondtam, pihenj, nem azt, hogy jártasd a lepénylesődet!

„Hozzám beszél?” – gondolta magában Lengyel Dóri, akit eddig a többi vékony lánnyal együtt Venyigének csúfolt a tanár úr. Neki persze nem tűnt föl, amit Klott Gatya gúnyos pillantása azonnal felmért, hogy a vékony lány a vakáció alatt minden osztálytársánál magasabbra nőtt. Ikertestvére volt a tornasorban a második, de ő, nagy megkönnyebbülésére, egyelőre elvegyülhetett a venyigék kis csoportjában.

– Nos, Jegenye, figyelmeztetlek. Nem leszünk így jóban – nézett Klott tanár úr Dórira szúrós szemmel, majd lassan, komótosan végigsétált a padsorok közt. – Legjobb lesz, ha mindannyian paríroztok!

– Tessék mondani, az mit jelent? – kérdezte remegő hangon Ágica.

– No nézd csak! Feltette a mancsát? Szót adtam neki? Különben is, mi vagyok én, magyartanár? Vagy a homlokomra van írva, hogy Értelmező kéziszótár? Azt gondoltam, ötödikben már beszélitek az anyanyelveteket. Ki tud válaszolni ennek a kíváncsi kacsának?

Mérhetetlen hallgatás töltötte be a termet, csak a folyosóról és az udvarról szűrődött be a szokásos izgatott év eleji zsivaj.

– Senki? Sejtettem – ingatta busa fejét az osztályfőnök.

– Vagy mégis? – nézett Ignácra, aki vonakodva ugyan, de a magasba emelte a kezét.

– Tessék, Bucikám! – szólította fel a testes fiút Klott Gatya. A nevét persze az elmúlt négy évben nem sikerült megjegyeznie. Igaz, meg sem próbálta, hisz minden túlsúlyos gyereket Bucinak csúfolt. – Csupa fül vagyok.

– Tanár úr, kérem, én tudok panírozni. Idén nyáron tanultam meg az anyukámtól. A húst először meg kell forgatni lisztben, azután felvert tojásban, végül pedig zsemlemorzsában.

– Szentséges medicinlabda! – csapkodta a térdét Klott Kálmán. – Neked mindig az evésen jár az eszed? Na ne félj, idén lefogyasztalak, de úgy, hogy év végére beállhatsz a venyigék közé.

Ekkor Sári megbökte az előtte álló Jóhegyi Laci vállát, aki szokás szerint lélekben éppen valahol máshol járt. Dumas A három testőrét olvasta, ezért pillanatnyilag a bíboros testőrségével párbajozott. Sári jelzésére azonban cserbenhagyta Athost, Porthost és Aramist, s az osztály segítségére sietett.

– Tanár úr, kérem! Lenne kedves megengedni, hogy válaszoljak a felvetett kérdésre? – szólalt meg a maga túlságosan kifinomult és egyáltalán nem gyerekes stílusában. (Ha valahol egy gyerek így szólal meg, biztosan kinevetik. Az 5. d-sek azonban már rég megszokták, hogy Laci úgy beszél, mintha egy régi könyvből lépett volna elő.)

– Tessék csak, Könyvmoly uram, ahogy jólesik – csúfolódott Klott Gatya.

– Nos, a paríroz szó latin eredetű ige, a német nyelv közvetítésével került a magyarba, jelentése: engedelmeskedik.

– Szóval nem is magyar szó! – súgta oda a másik padsorban álló Lucának Laci padtársa, a hórihorgas Sanya.

Klott tanár úr bizonyára érezte, hogy elvörösödik, ezért egy percre hátat fordított a teremnek, és kinézett az ablakon. Látta, hogy a többi osztály már az udvaron gyülekezik. Amikor a szégyenpír eltűnt az arcáról, visszafordult, jelentőségteljesen, szép sorjában megropogtatta mind a tíz ujját, és közben olyan undorral nézett végig a gyerekeken, mintha minden padban egy-egy meztelen csiga volna. Majd amikor úgy érezte, kellően porig alázta őket pillantásával, elbődült:

– Idehallgassatok, hebehurgya népség! Mint tudjátok, nélkülem nincs évnyitó. Én kezelem a mikrofont és a hangfalakat, ezért most magatokra hagylak titeket. De nehogy fellélegezzetek! Átlátok a falon is. Ettől a perctől kezdve sosem lesztek biztonságban! Tíz perc múlva, vagyis európai középidő szerint 7:55:00-kor párosával, csendben, rendben kivonultok az udvarra, és elfoglaljátok a nektek kijelölt helyet. Amennyiben valamelyikőtök szeretné osztályfőnöki figyelmeztetővel kezdeni az évet, már most szólhat. Ígérem, az intővel, rovóval és egyéb változatos büntetésekkel, úgymint fekvőtámasz és a többi, a tanév során nem fogok takarékoskodni. Jut mindenkinek bőven. Értettem?

A gyerekek kérdőn néztek egymásra. Tőlük kérdezi, hogy értette-e?

– Értettem? – tette fel a kérdést újfent Klott Gatya.

– Igen – bólogattak kevés meggyőződéssel az 5. d-sek.

– Ezer szerencsétek, hogy öregapátoknak szólítottatok – szögezte le erre a tanár, és kiviharzott a teremből.

A huszonhat diák, aki néhány perccel korábban még vígan mesélte egymásnak nyári élményeit, most úgy állt ott, mintha nem is vihar, de egyenesen tornádó söpört volna végig a termükön. Egy ideig csak álltak, leülni sem mertek, hisz Klott tanár úr egy szóval sem mondta, hogy pihenj, vagy oszolj, ahogy a katonaságnál szokás. Ignác azonban nem sokáig bírta az álldogálást, lehuppant a helyére, és folytatta az otthonról hozott hatalmas karéj hideg bundáskenyér elfogyasztását. A többiek sugdolózni kezdtek, mintha attól félnének, tanáruk az ajtó előtt hallgatózik, vagy tényleg a távolból is követni tudja minden rezdülésüket.

– De hiszen ez rémes! – súgta Dóri Lacinak, akit a dolog nem izgatott, ugyanis amint  lehetett, visszamélyedt A három testőrbe. – Nem elég, hogy négy éve kínoz bennünket tesiórán? Most biztosan osztályfőnökin is állandóan az iskola körül fog hajszolni.

– Azért elég ciki volt Gatyának az a dolog a parizerrel, mi? Szerintem még el is vörösödött – bokszolta vállba Lacit Sanya.

– Nem parizer, paríroz – felelte amaz álmodozva.

– Én átkéredzkedem a béhébehe! – hüppögött Ágica.

Erre legalább öt fiú kapta fel a fejét és szólalt meg kórusban:

– Nehogy már!

Ágica ugyanis igen szép, szeplős, göndör vörös hajú lány volt, akinek még a nyafogást is elnézték az osztály hímnemű tagjai. Most az egyszer kíméletes leszek, és nem írom le, ki volt a tiltakozó kórus öt tagja.

– Mennünk kell! – szólt izgatottan Luca. – Hét óra múlt ötvenöt perccel.

– Dehogyis! – vitatkozott Robi, aki nagyon büszke volt nyáron kapott búvárórájára. – Még van három percünk.

Erre hatalmas zsivaj kerekedett. Mindenki meg volt győződve róla, hogy az ő órája jár helyesen.

– Ne haragudjatok, de én tényleg tudom, mennyi a pontos idő! – szólalt meg ekkor az új fiú, aki eddig egykedvűen ült a leghátsó padban, s várta, hogy végre megszólítsa valaki. Ő volt közöttük az egyetlen szerencsés, aki még soha nem vett részt testnevelésórán, amit Klott tanár úr tartott, nem érezte hát, mekkora tragédia érte őket.

– Már honnan tudnád, kisapám? – fordult felé fenyegetően, zsírtól fénylő képpel Ignác. – Különben is, ki a szösz vagy te?

– Semtei György vagyok, és a papám órásmester. Soha nem engedne el otthonról pontatlan órával.

– Akkor meg mire vársz, tapsra? – undokoskodott továbbra is Ignác a jóképű, széles vállú, fekete hajú Gyurival.

Sanya megsajnálta az új fiút, odalépett hozzá, és kezét nyújtva bemutatkozott:

– Király Sándor, de szólíts nyugodtan Sanyának!

– Te pedig engem George-nak.

– Jó. De mondd már, hány óra?

– Most már négy perc múlva lesz nyolc.

Nem volt könnyű úgy lerohanniuk az udvarra, szépen rendesen, párosával, hogy ne látszódjon, az egész osztály fut. Még szerencse, hogy Krisztián tavaly óta távgyalogló, így tudja, hogyan kell menve futni. Azonnal az osztály élére állt, s csak annyit mondott:

– Utánam!

A trükk sikerült, bár az igazgató néni elgondolkozott, vajon miért riszálják a csípőjüket mind a huszonhatan, mintha tiszta lányosztály lennének.